ВЯРАТА,

НУЖНА НА

ВСЕКИ

от

Мевля̄на̄ Ха̄лид-и Багда̄дӣ

СЪДЪРЖАНИЕ

ПРЕДИСЛОВИЕ

ПРЕДГОВОР

ВЯРА и ИСЛЯМ

УСЛОВИЯ НА ИСЛЯМА

УСЛОВИЯ НА ВЯРАТА

ПИСМО НА ШЕРЕФУДДӢН МУНӢРӢ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄)

АЛЛА̄ХУ ТЕА̄ЛЯ̄ СЪЩЕСТВУВА И Е ЕДИН. ВСИЧКИ СЪЩЕСТВА, ОСВЕН НЕГО, БИЛИ В НЕБИТИЕ И СЛЕД ВРЕМЕ ПАК ЩЕ ИЗЧЕЗНАТ

“Субха̄налла̄хи ве би-хамдихи субха̄налла̄хил-азъйм”. Греховете на този, който чете посочения келиме-и тензӣх по сто пъти сутрин и вечер, ще бъдат опростени и ще бъде опазен от повторното им извършване. Тази ду’а̄ е написана в 307. и 308. писмо на “Мектӯба̄т” и става причина за заличаване на всякакви проблеми.

ВЯРАТА, НУЖНА НА ВСЕКИ

[Вяра и ислям]

ПРЕДИСЛОВИЕ

Алла̄ху теа̄ля̄ проявява милост към всички хора по света. Създава и изпраща всяко нещо, от което имат нужда те. Показва им пътя, водещ към вечно щастие. Някои хора се отклоняват от правия път и попадат в неверие и заблуда вследствие на вредни влияния от страна на нефса¹, лоши приятели, вредни книги и чужди медии. Но Алла̄ху теа̄ля̄ показва напътствието на онези от тях, които се разкайват и искат прошка, като по този начин ги спасява от вечна гибел. Той обаче не дарява с тази благодат жестоки и незачитащи границите хора, а ги оставя в неверието, което сами желаят и харесват. В а̄хирета (отвъдния живот) Създателят ще опрости когото пожелае от онези мюсюлмани, които са заслужили да отидат в Джехеннема (Ада), и ще ги въведе в Дженнета (Рая). Само Той създаде всички живи същества и ги поддържа в битие, само Той ги защитава от страха и ужаса. Осланяйки се на уважаемото име на Аллах, т.е. очаквайки помощ от Него, започваме да пишем тази книга.

Хвала (хамд) на Алла̄ху теа̄ля̄, саля̄т и селя̄м за Неговия любим Пейгамбер Мухаммед (алейхисселя̄м) и добри ду’и (молитви) за всеки от чистия Ехли бейт (близки роднини) и справедливия и верен Есха̄б (сподвижници) на този велик Пейгамбер.

Хамд означава да се вярва и казва, че всяка благословия e създадена и изпратена от Алла̄ху теа̄ля̄, а шукр (благодарност) означава използване на всички благословии по начин, показан от исляма.

Написани са хиляди ценни книги, разясняващи вярванията, законите и забраните на ислямската религия. Голяма част от тях са преведени на чужди езици и разпространени из всички страни на света. От друга страна, злонамерени и ограничени хора, както и невежи религиозни водачи и зъндъци², подмамени от английски шпиони, винаги се опитвали да нападат, петнят и променят полезните и сияйни закони на исляма, като по този начин да подмамят мюсюлманите.

Все още с благодарност виждаме, че почти навсякъде по света ислямските учени се опитват да разпространят и защитят ислямската вяра. Учените по правия път, които са записали исляма в книгите си, изучавайки религията от Есха̄б-и кира̄м, се наричат учени на ехли суннет. Забелязват се обаче и хора, нечели или неразбрали книгите на суннитските учени, да тълкуват погрешно знаменията на Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите (словата) на Пейгамбера ни (алейхисселя̄м) и да изнасят неподходящи речи, и пишат вредни статии. Въпреки това тези техни речи и статии не вършат нищо друго, освен да покажат невежеството им и да се стопят пред силната вяра на мюсюлманите.

Когато някой човек казва, че е мюсюлманин или кланя нама̄з в джемаат (групово), следва да бъде третиран като му’мин (вярващ). По-късно ако в негово слово, писание или поведение се забележи нещо, несъответстващо на вярата, съобщена от сунитските учени, следва да бъде предупреден, че това е куфр (неверие) или заблуда. Трябва да му се каже да престане и да направи тевбе (покаяние). Ако не се откаже и отговори, опирайки се на късия си ум и грешни разсъждения, става ясно, че е отклонен или муртед (вероотстъпник), или продал се на англичаните (предател). Дори да продължи да кланя нама̄з, ходи на хадж и прави всички иба̄дети (поклонения) и добри дела, не би могъл да избегне извечната гибел (наказание в Джехеннема). Този човек не би могъл да стане мюсюлманин, докато не се покае и откаже от това, което го изкарва от исляма. Всеки вярващ трябва ясно да познава нещата, които довеждат до неверие, и да страни от тях, за да не стане вероотстъпник, както и ясно да познава неверниците, зъндъците и английските шпиони, за да се пази от злото им.

Расӯлюллах (Пророкът на Аллах) (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал, че от Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите ще бъдат извлечени неверни значения и вследствие ще се появят седемдесет и две еретични (отклонени) групи (течения). Този хадӣс-и шерӣф е взет от “Буха̄рӣ” и “Муслим” и обяснен в книгите “Берӣка” и “Хадӣка”. Не бива да се подвеждаме от книгите и лекциите на хора от тези течения, представящи се за “големи ислямски учени” или “професори по религия”, а да бъдем нащрек, за да не попаднем в капаните на тези крадци на религия и вяра. Освен тези невежи мюсюлмани, комунистите и масоните, от една страна, и християнските мисионери, вахабиите, продали се на англичаните, и евреите ционисти, от друга страна, с все по-нови методи се опитват да подведат мюсюлманските деца. Стараят се да унищожат исляма и вярата с измислени писания, филми, театрални представления и радио и телевизионни предавания. За целта харчат милиарди. Ислямските учени (рахиме-хумулла̄ху теа̄ля̄) предварително са дали необходимите отговори на всички тях и са съобщили пътя на Алла̄ху теа̄ля̄, пътя на спокойствието и спасението.

Избрахме книгата “И’тика̄дна̄ме” на един от истинските и големи ислямски учени – Мевля̄на̄ Ха̄лид-и Багда̄дӣ Осма̄нӣ (куддисе сиррӯх). Тази книга по-рано също е била превеждана на турски език от покойния хаджи Фейзуллах от Кема̄х и издадена в Египет през 1312 г. по Хиджра под името “Фера̄ид-ул-фева̄ид”. Опростихме информацията в нея и ѝ дадохме името “Вярата, нужна на всеки”, и беше издадена за пръв път през 1966 г. Обясненията, дадени от нас, са поставени в средни скоби [], за да бъдат разграничени от самата книга. Безкрайна благодарност и хвала на Алла̄ху теа̄ля̄, че ни позволи да издадем тази книга. Оригиналът на книгата “И’тика̄дна̄ме” е на персийски език и се намира в библиотеката на Истанбулския университет в частта Ибнул Емӣн Махмӯд Кема̄л бей – Ф.2639. Преводът на турски е издаден от Хакӣкат Кита̄беви (Издателство “Хакӣкат Кита̄беви”) под името “Ӣма̄н ве Ислям” (Вяра и ислям).

Достойният Аля̄уддӣн Хаскефӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄), подготвил книгата “Дурр-ул-мухта̄р”, в края на частта за брака на неверник, казва: “Ако мюсюлманско момиче с никя̄х (сключен брачен договор) не знае за исляма, когато достигне пълнолетие, бракът се разтрогва. [Т.е. тя става муртед, напуска исляма.]) Качествата на Алла̄ху теа̄ля̄ трябва да ѝ бъдат съобщени, а тя да повтори и каже: “Повярвах в тях.” Ибни Āбидӣн, обяснявайки това, казва: “Когато момичето е малко, принадлежи към вярата на майка си и баща си и по този начин остава мюсюлманка, но когато достигне пълнолетие, вече не принадлежи към религията на родителите си. Ако достигне пубертета без да познава исляма, става муртед. Докато не повярва в шестте условия на исляма и не приеме, че следването им е наложително, дори да произнася келиме-и тевхӣд, т.е. Ля̄ иля̄хе иллялла̄х, Мухаммедур Расӯлюллах не става мюсюлманка.” Трябва да научи и повярва в шестте условия, изброени в Āменту билля̄хи…, и да каже, че е приела заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄.” От думите на Ибни Āбидӣн се разбира, че неверникът става мюсюлманин, когато произнесе Келиме-и тевхӣд и повярва накратко в неговия смисъл. Но както всеки мюсюлманин, така и той, намирайки възможност, трябва да наизусти Āменту, да научи добре неговото значение и ислямските знания, необходими нему. Āменту е да се каже Āменту билля̄хи ве Меля̄икетихи ве Кутубихи ве Русулихи вел Йевмил-а̄хири ве бил Кадери хайрихи ве шеррихи миналла̄хи теа̄ля̄ вел-ба’су ба’дел мевти хаккун, ешхеду ен ля̄ иля̄хе иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расӯлюху [Повярвах в Алла̄ху теа̄ля̄, в меля̄икетата (ангелите) Му, в свещените Му книги, в Неговите пейгамбери (пророци), в Отвъдния свят и в съдбата, че доброто и злото са от Алла̄ху теа̄ля̄, и че ще бъдем съживени след смъртта. Вярвам и потвърждавам, че няма друг илях (бог, създател), освен Алла̄ху теа̄ля̄, и че Мухаммед [(алейхисселя̄м)] е Негов раб и пейгамбер.] Също така ако мюсюлманско дете не научи тези шест условия и не каже, че е повярвало в тях, става муртед (вероотстъпник), когато достигне пълнолетие. След като повярва, за него става фарз (задължително) да запита и научи ислямските знания, т.е. фарзовете, хара̄мите (забранените неща), знанията за абдест, гусюл, нама̄з и покриване на повелените от исляма места (аврет). За човека, когото запитат, също става фарз да отговори или да посочи истинска ислямска книга. Ако не може да намери човек, когото да запита, или ислямска книга, откъдето да прочете, става фарз да затърси. Ако не го направи, става кя̄фир (неверник, враг на Алла̄ху теа̄ля̄). За него незнанието би било извинение, докато намери източник на информация. Онези, които не изпълняват навреме фарзовете (задължителните неща) и не отбягват хара̄мите (забранените неща), ще бъдат изтезавани в Джехеннема.

Тази книга, “Вяра и ислям”, съдържа обширни знания за шестте основи на вярата. Всеки мюсюлманин трябва внимателно да я изчете и да положи усилия, за да накара своите деца и познати също да я прочетат.

В книгата значенията на а̄йетите (знаменията) са дадени като меа̄л, което означава “значение, съобщено от учените по тефсӣр (тълкувателите на Кора̄н-и керӣм)”, защото значенията на а̄йетите са разбрани само от Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), който ги е съобщил на Есха̄ба (сподвижниците) си. Учените по тефсӣр са отсяли “хадӣсите”, измислени от муна̄фиците (лицемерите) и зъндъците, т.е. безмезхебниците, продали се на англичаните, (от истинските) а във връзка с онези хадӣс-и шерӣфи, които не успели да открият, сами дали значения на а̄йетите, следвайки законите и принципите на науката тефсӣр. Значенията, разбрани от невежите религиозни водачи, които знаят арабски, но не притежават никакви знания по тълкуване, не се наричат тефсӣри на Кора̄н-и керӣм. Затова в хадӣс-и шерӣф е казано: „Онзи, който тълкува Кора̄н-и керӣм според свои виждания (разбирания), става кя̄фир (неверник)“.

Нека Алла̄ху теа̄ля̄ не ни отделя от пътя на учените на ехли суннет и ни опази от вярване в подлите лъжи на невежите, безмезхебниците и лицемерите, ползващи името “голям ислямски учен”!

Книгите, издадени от Хакӣкат Кита̄беви и преведени на всички езици, се разпространяват по целия свят, посредством интернет.

Мӣлядӣ Хиджрӣ Шемсӣ Хиджрӣ Камерӣ

2001 1380 1422

НАСТАВЛЕНИЕ: Мисионерите се опитват да разпространят християнството; евреите – Талмӯда, истанбулското книгоиздателство Хакӣкат Кита̄беви – исляма, а масоните – да унищожат всички религии. Човек, който е разумен, образован и справедлив, ще разбере и осъзнае истината и ще спомогне за разпространението ѝ, като по този начин ще стане причина за постигането на земно и а̄хиретско щастие от страна на всички хора.

Днес мюсюлманите по света са разделени на три групи. Първата група са истинските мюсюлмани, които следват пътя на Есха̄б-и кира̄м [вярващите, видели Мухаммед (алейхисселя̄м)]. Наречени са eхли суннет или суннити, или фирка-и на̄джиййе, т.е. групата, която ще се спаси от Джехеннема. Втората група се състои от враговете на Есха̄б-и кира̄м. Наричат се шиити, или фирка-и да̄лле, т.е. отклонено течение. Третата група пък се състои от враговете на шиитите и суннитите. Назовани са вахабии или недждии, защото за пръв път се появили в Неджд (област в Централна Арабия с център град Рияд). Понякога се наричат и фирка-и мел’ӯне, защото обвиняват мюсюлманите в неверие и ги наричат кя̄фири. Пейгамберът ни (алейхисселя̄м) е прокълнал такива хора. Тези, които са разделили мюсюлманите на три групи, са юдеите и англичаните.

Всеки вярващ винаги трябва да повтаря Ля̄ иля̄хе иллялла̄х [Няма друг бог освен Аллах], за да изчисти нефса си от невежеството, което първоначално е създадено в него, както и от греховете. А за да изчисти сърцето си, т.е. за да се спаси от неверието и греховете, предизвикани от нефса, шейта̄на, лоши приятели и вредни книги, трябва да казва Естагфируллах [О, Аллах! Прости ми!]. Молитвите (ду’ите) на онези, които следват исляма и се разкайват за греховете си, се приемат. Ясно е че онзи, който не кланя нама̄з, гледа незабулени жени и хора с непокрит аврет, и яде хара̄м, е в явно неподчинение спрямо исляма. Молитвите на такива не се приемат.

ПРЕДГОВОР

За да украси книгата си и за берекет, Мевля̄на̄ Ха̄лид-и Багда̄дӣ (каддесалла̄ху теа̄ля̄ сиррахул’ азӣз) я започва със 17. писмо от третия том на “Мектӯба̄т”, написан от има̄м Рабба̄нӣ Ахмед Фа̄рӯкӣ Серхендӣ (рахметулла̄хи алейх)³. В това писмо има̄м Рабба̄нӣ (куддисе сиррӯх) казва:

Започвам писмото си с Бесмеле (с името на Алла̄ху теа̄ля̄). Хвала и благодарност на Алла̄ху теа̄ля̄, Който ни изпраща всяка благодат, и като най-голяма ни дари с честта да бъдем мюсюлмани и ни направи ценни, сторвайки ни от уммата (общността) на Мухаммед (алейхисселя̄м)[мир нему]!

Трябва добре да се помисли и разбере, че само Алла̄ху теа̄ля̄, е Онзи, Който изпраща всяка благодат. Само Той е Създателят на всичко. Все Той поддържа битието на всяко същество. Превъзходните и добри качества у рабите са Негови блага и добрини (т.е. дарове). Животът, разумът, знанията, силата, зрението, слухът и говорът ни са все от Него. Все Той е Изпращащият различните видове блага и добрини, които не биха могли да бъдат преброени. Все Той е Този, Който спасява хората от трудности и страдания, приема ду’ите, премахва тревогите и бедите. Само Той създава препитанието и го изпраща до нас. Толкова е щедър във вършене на добро, че не прекъсва препитанието на онези, които вършат грехове. Толкова много прикрива греховете, че не излага на показ престъпващите, които не се вслушват в заповедите и не отбягват забраните Му, и не разкъсва завесите на честта. Толкова много прощава и такава милост проявява, че не прибързва да накаже онези, които са заслужили наказание и мъчение. Разпръсква благословиите и добрините Си – и върху Своите приятели, и върху Своите врагове. Не щади нищо за никого. И като най-висша, най-ценна благодат, сочи правилния път, пътя на щастието и спасението. Насърчава ни към неотклоняване от него и влизане в Дженнета. Заповядва ни да следваме Любимия Му Пейгамбер (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем), за да можем да се сдобием с безкрайните благословии в Дженнета, неизчерпаемите наслади и Неговото задоволство, Неговата любов. Ето, благословиите на Алла̄ху теа̄ля̄ са толкова очевидни, колкото е и слънцето. Добрините, които идват от другите, всъщност пак идват от Него. Той отново е Този, Който сторва другите посредници, дава им желание и сила да вършат добро. Ето защо винаги Той изпраща всички благословии, идващи отвсякъде и от всички хора. Да се очаква добро и благодеяние от друг е като да се иска залог от депозитаря или милостиня от бедняка. Истинността и уместността на думите ни са очевидни както за невежите, така и за учените; както за дебелоглавите (тъпите), така и за интелигентните и разумни хора, защото всичко изказано са явни факти. Дори не е необходимо да се разсъждава върху тях.

Ето защо за всеки e човешки дълг да благодари на Алла̄ху теа̄ля̄, Който праща всички тези благословии. Това е задължение, което се заповядва от разума. Но не е лека работа да се отдаде благодарността, която следва да се окаже на Алла̄ху теа̄ля̄ от страна на хората, които са създадени от нищото; от хората, които са слаби, нуждаещи се, притежаващи недостатъци и несъвършенства. Що се отнася до Алла̄ху теа̄ля̄, Той винаги е съществувал и ще съществува. Пречист е от недостатъци и несъвършенства. Той е Притежателят на всички превъзходства. Хората нямат никаква прилика и сходство с Него. Биха ли могли рабите, които са толкова нищожни, да окажат благодарност, подобаваща на такова велико същество като Алла̄ху теа̄ля̄, която да е достойна за Неговата слава? Защото има много неща, които хората смятат за красиви и ценни, но Алла̄ху теа̄ля̄ ги приема за зло и не ги харесва. Нещата, които смятаме за уважение и благодарност, биха могли да се окажат нехаресвани и долни. Поради тази причина хората, със своите несъвършени умове и ограничен кръгозор, не биха успели да намерят нещата, чрез които да изразят благодарност и уважение. Ако начините за благодарност и уважение не се известят от Него, действията, които се считат за възхваляване, биха могли да се окажат вид оскърбяване.

Ето защо благодарността и човешките задължения към Алла̄ху теа̄ля̄, в които трябва да се повярва и които трябва да се изпълнят със сърце, език или тяло, са определени от Него и съобщени от възлюбения Му Пейгамбер (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем). Задълженията на рабите, показани и заповядани от Алла̄ху теа̄ля̄, се наричат ислям. Благодарността към Алла̄ху теа̄ля̄ би могла да бъде изразена като се следва пътя, показан от Неговия Пейгамбер. Алла̄ху теа̄ля̄ нe приема и не харесва всяка благодарност, всяко поклонение (иба̄дет), което е несъвместимо с този път, защото има много неща, които хората смятат за красиви, но ислямът не ги харесва и съобщава, че са грозни.

Следователно, за да благодарят на Алла̄ху теа̄ля̄, хората, притежаващи разум, трябва да следват Мухаммед (алейхисселя̄м). Неговият път се нарича ислям. Човек, следващ Мухаммед (алейхисселя̄м), се нарича мюсюлманин. Оказването на благодарност към Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. следването на Мухаммед (алейхисселя̄м), се нарича правене на иба̄дет (поклонение). Ислямските знания се делят на две групи: религиозни и научни. Реформаторите в исляма наричат религиозните знания схоластични, а научните – рационални. Религиозните знания също се делят на две групи:

1-Знания, които трябва да се приемат от сърце, т.е. да се повярва в тях. Тези знания се наричат усӯл-и дин или знания за вярата. Накратко, вяра е да се повярва в шестте неща [условия], съобщени от Мухаммед (алейхисселя̄м); да се приеме исляма и да се отбягват нещата, които водят до неверие, т.е. изкарват от религията. За всеки мюсюлманин е дълг да научи нещата, които го правят вероотстъпник, и да ги отбягва. Вярващият човек се нарича мюсюлманин.

2-Знания за иба̄детите (поклоненията), които трябва да се изпълняват или отбягват със сърце или тяло. Заповедите се наричат фарзове, а забраните хара̄ми. Тези знания са наречени фурӯ-и дин или ахкя̄м-и ислямиййе, или ислям.

[Първата необходимост за всеки човек е да произнесе келиме-и тевхӣд и повярва в неговия смисъл. Келиме-и тевхӣд е да се произнесе Ля̄ иля̄хе иллялла̄х Мухаммедун Расӯлюллах, т.е. Аллах съществува и е един, Мухаммед (алейхисселя̄м) е Негов Пейгамбер. Повярвалият в него се нарича му’мин или мюсюлманин. За да не се губи вяра е необходимо да се отбягват нещата, които символизират и довеждат до неверие.

Кора̄н-и керӣм е слово на Аллах, Който е изпратил Кора̄н-и керӣм на Мухаммед (алейхисселя̄м) посредством меля̄ике (ангел) на име Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) [Гавраил]. Думите в Кора̄н-и керӣм са на арабски, но Алла̄ху теа̄ля̄ е Този, Който ги е подредил една до друга. Арабските думи в Кора̄н-и керӣм са низпослани от Алла̄ху теа̄ля̄ под формата на подредени а̄йети (знамения). В смисъла, носен от тези букви и думи, се съдържа словото на Създателя. Тези букви и думи се наричат Кора̄н. Значенията, разкриващи словото на Аллах, също са Кора̄н. Кора̄нът, който е слово на Алла̄ху теа̄ля̄, не е създаден и e изначално и вечно качество, като другите Му качества. Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) е идвал ежегодно по един път и прочитал Кора̄на, низпослан дотогава, според реда на а̄йетите в Левх-ил махфӯз, а Пейгамберът ни (алейхисселя̄м) повтарял. Годината, в която Пророкът (алейхиссаля̄ту весселя̄м) е напуснал този свят, меля̄икето е дошло по два пъти и изчели заедно цялата Книга. Мухаммед (алейхисселя̄м) и голяма част от Есха̄ба му знаели Кора̄н-и керӣм наизуст. След като Пейгамберът (саллялла̄ху алейхи ве селлем) починал, негов халӣф станал хазрети Ебӯ Бекр. Той събрал всички записки, както и саха̄биите, знаещи Книгата наизуст, и повелил на една комисия да запише целия Кора̄н-и керӣм. Така се появила книгата, наречена Мусхаф. Всички саха̄бии постигнали съгласие, че всички букви в този мусхаф са на точното място.

Словата на Мухаммед (алейхисселя̄м) се наричат хадӣс-и шерӣфи. Тези от тях, чийто смисъл принадлежи на Алла̄ху теа̄ля̄, а думи и израз на Пророка (алейхисселя̄м), се наричат хадӣс-и кудсӣи. Има много сборници с хадӣс-и шерӣфи. Най-известни сред тях са “Буха̄рӣ” и “Муслим”.

Знанията, касаещи вярата, се наричат ӣма̄н. Заповедите, които трябва да бъдат изпълнени, се наричат фарзове, а тези, които трябва да се отбягват – хара̄ми. Съвкупността от всички фарзове и хара̄ми се нарича ахкя̄м-и ислямиййе. Човек, неповярвал дори в едно от ислямските знания, се нарича кя̄фир (неверник).

Втората необходимост за всеки човек е да изчисти сърцето си. Когато се каже “сърце”, се разбират две неща. Мускулът в гърдите е наричан “сърце” от всички хора и това е материалното сърце, което го има и в животните. Второто сърце е невидимото, което се намира в материалното. В религиозните книги под “сърце” се има предвид второто. Мястото на ислямските знания е ето това сърце. Човек вярва и отрича с него. Повярвалото сърце е чисто, а сърцето, изпълнено с неверие, е мръсно и мъртво. Да се изчисти сърцето е наше първо задължение. Да се вършат иба̄дети и особено да се кланя нама̄з, и покайва, прочистват сърцето, а да се вършат хара̄ми (забранени от исляма неща) го увреждат. Пейгамберът ни (алейхиссаля̄ту весселя̄м) казва: “Правете много истигфа̄р! Алла̄ху теа̄ля̄ опазва от болести и всякакви тревоги онзи, който чете ду’а̄та за истигфа̄р, и му дава препитанието, откъдето не очаква.” Истигфа̄р е да се каже “Естагфируллах” [О, Аллах! Прости ми!]. За да могат да бъдат приети молитвите е нужно човек да бъде мюсюлманин; да се разкайва за греховете си; да знае значението на изречените думи и да вярва в тях. Ду’а̄та, отправена с почерняло сърце, не се приема. След трикратно изричане на (въпросната) ду’а̄ и постоянство в петкратния нама̄з, сърцето се изчиства и започва да говори, т.е. да иска заедно с езика. Ду’а̄та, която се отправя само с език, без да се иска и със сърце, не носи полза.

Знанията, съобщени от ислямската религия, са тези, които са записани в книгите на учените на ехли суннет. Човек става кя̄фир (неверник), когато не повярва в знанията за вярата и исляма, записани в книгите на суннит-ските учени, ако значенията на нассовете, т.е. на а̄йетите (знаменията) и хадӣс-и шерӣфите (отнасящи се до тях), са ясни. Ако крие своето неверие, се нарича муна̄фик (лицемер). Ако не само го крие, но и се опитва да подведе мюсюлманите, представяйки се за му’мин (вярващ), се нарича зъндък. Ако повярва грешно, тълкувайки неправилно нассовете с неясни значения, не става неверник, но поради това, че се отделя от правия път на ехли суннет, ще влезе в Джехеннема. Но няма да остане там за вечно в мъчение, защото вярва в ясните нассове, и сетне ще бъде въведен в Дженнета. Подобни хора се наричат ехли бид’ат или заблудени (еретици) [реформатори]. Има седемдесет и две отклонени течения. Нито един от иба̄детите (служенията) на подобни хора, както и на кя̄фирите и вероотстъпниците, заедно с добрините, които са извършили към останалите хора, не се приемат от Създателя и в отвъдния живот няма да донесат никаква полза. Мюсюлманите с правилно вероубеждение се наричат ехли суннет вел-джемаат или суннити. По отношение на иба̄дети те се разделили в четири мезхеба. Онези, които следват един от тези мезхеби, знаят, че последователите на другите три също са ехли суннет и взаимно се обичат. Човек, който не следва нито един от тези мезхеби, не би могъл да е ехли суннет. Това, че човек, който не е ехли суннет, е или кя̄фир, или ехли бид’ат, е написано, заедно с доказателства, в писмата на има̄м Рабба̄нӣ, и особено в 286. писмо от първия том на “Мектӯба̄т”, и още в разяснението на Тахта̄вӣ на “Дурр-ул мухта̄р” (в раздел (Зеба̄йих)), и в “Ел-беса̄ир ли-мункӣр-ит-тевессул-и би-ехл-ил-мека̄бир”. Тези две книги са на арабски, като втората е написана и издадена в Индия, а през 1395 [1975] г. и в Истанбул от книгоиздателство Хакӣкат Кита̄беви.

Ако хора, вършещи иба̄детите си според един от четирите мезхеба, сторят грях или допуснат грешка в служенията си, но сетне изпълнят тевбе (разкаяние), греховете им ще бъдат опростени. Но ако не се разкаят, Алла̄ху теа̄ля̄ ще ги опрости и ще ги въведе в Дженнета, ако пожелае, но би могъл и да ги изтезава в зависимост от величината на греха им, но сетне пак ще ги избави от мъчение. Кя̄фири или вероотстъпници се наричат тези, които не вярват дори в само един от ясните факти, съобщени от исляма, т.е. в знанията, които са ги чули дори невежите хора.

Неверниците се делят на две – неверници с писание и неверници без писание. Мюсюлманско дете, което впоследствие напуска религията, се нарича муртед [вероотстъпник]. Ибни Āбидӣн (рахимехулла̄ху теа̄ля̄), говорейки за хората, с които бракът е хара̄м поради ширк (политеизъм, съдружаване), казва: “Муртедите, мулхидите (неверници, които се мислят за мюсюлмани), зъндъците, огнепоклонниците, идолопоклонниците, древните гръцки философи, лицемерите, хората от отклонените седемдесет и две течения, чиито вероубеждения са ги изкарали от исляма, [брахманите, будистите], ба̄тънӣтите, иба̄хӣтите и дурзӣите са все неверници без писаниe.” Комунистите и масоните също спадат към тази категория. Християните и евреите, които вярват в низпосланите от Алла̄ху теа̄ля̄, но впоследствие променени Тора (Тевра̄т) и Инджӣл (Евангелие), се наричат неверници с писаниe. Ако един от тях повярва, че създание притежава едно от качествата, характерни за Алла̄ху теа̄ля̄, става мушрик (съдружаващ). Тези качества са съфа̄т-и за̄тиййе и съфа̄т-и субӯтиййе.

Ако неверник, с писание или без, приеме исляма, ще се спаси от Ада. Ще стане безгрешен, невинен мюсюлманин (т.е. всички грехове на новоприелите исляма се опрощават.) Но трябва да стане сунит, което означава, че трябва да прочете книгата на един от сунитските учени (рахимехулла̄ху теа̄ля̄) и да адаптира своите вяра, дела и думи към придобитата информация. За да стане ясно дали даден човек е мюсюлманин или не, се гледат неговите думи и действия, които са недвусмислени и извършени без зарӯрет (принуда, липса на друг изход). А по състоянието на сетен дъх се съди дали се е преселил в отвъдния свят с ӣма̄н (вяра) или не. Ако мюсюлманин, извършил големи грехове, се разкае с чисто сърце за тях, несъмнено би бил опростен и така ще му бъдат заличени всички грехове. Същността на покаянието е обяснено в детайли в илмиха̄лите⁴ например в “Ӣма̄н ве Ислям” (Вяра и ислям) и “Се’а̄дет-и ебедиййе” (Вечното щастие), подготвени на турски и арабски език.]

ВЯРА и ИСЛЯМ

В тази книга, “И’тика̄дна̄ме”, ще бъде обяснен хадӣс-и шерӣфът на Пейгамбера ни (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем), разясняващ вярата и исляма. Надявам се с берекета на този хадӣс-и шерӣф вярата на мюсюлманите да укрепне и постигнат спасение и щастие. И се надявам още да стане причина за спасението на този Ха̄лид (куддисе сиррӯх), чиито грехове са толкова многобройни.

Алла̄ху теа̄ля̄ не се нуждае от нищо. Неговите добрини, благословии и съжаление към рабите са толкова големи. Очаквам от Алла̄ху теа̄ля̄, в Когото има̄м красива вяра, да прости неподходящите думи и приеме иба̄детите, пълни с недостатъци, на този беден Ха̄лид, чийто капитал е толкова нищожен, а сърце – толкова черно! Нека ни опази от злините на подмамващия и лъжлив сатана [и от грешните думи и писания на ислямските врагове] и ни възрадва по този начин! Само Алла̄ху теа̄ля̄ е Най-милосърдният сред милосърдните и Най-щедрият сред щедрите.

Ислямските учени казват, че всеки мъж и всяка жена, достигнали до умствена и полова зрялост, [трябва да знаят и познават Алла̄ху теа̄ля̄ т.е.] да познават правилно и да вярват в съфа̄т-и за̄тиййе и съфа̄т-и субӯтиййе на Създателя. Това е първото задължение на всеки. Незнанието не е оправдание, а грях. Ха̄лид-и Багда̄дӣ, синът на Ахмед, написа тази книга не за да демонстрира превъзходство и знания над другите или стане известен, а да остави спомен и услуга зад себе си. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ помогне на този безсилен Ха̄лид и всички мюсюлмани със Своята мощ и с благословената душа на Своя Пророк! Āмӣн!

Личностните качества на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. съфа̄т-и за̄тиййе, са шест. Те са вуджӯд, кидем (къдем), бека̄, вахда̄ниййет, муха̄лефет-ун лил-хава̄дис и къйа̄м бинефсихӣ. Вуджӯд – съществуване от само себе си; къдем – изначално съществуване; бека̄ – безкрайно съществуване; вахда̄ниййет – липса на съдружник и подобен във всяко едно отношение; муха̄лефет-ун лил-хава̄дис – различие от всяко създание във всяко едно отношение; къйа̄м бинефсихӣ – съществуване от само себе си. Той не се нуждае от нищо, за да съществува вечно. Нито едно създание не притежава нито едно от тези шест качества, нито пък има връзка с тях. Някои учени казват, че муха̄лефет-ун лил-хава̄дис и вахда̄ниййет са едно и също качество и така заявяват, че личностните качества на Алла̄ху теа̄ля̄ са пет.

Всичко друго освен Него се нарича ма̄-сива̄ или а̄лем [създание]. Днес се нарича природа. Най-напред не е имало никакви създания. Те били създадени от Алла̄ху теа̄ля̄. Всички създания (а̄леми) са възможни и преходни, т.е. могат да възникнат от небитието и да изчезнат, след като са били създадени, и всяко творение се е появило след като първоначално не е съществувало. Хадӣс-и шерӣфът: “Алла̄ху теа̄ля̄ е съществувал, докато нищо друго не е съществувало” показва това.

Второто доказателство, показващо, че цялата вселена и всички създания са се появили от небитието, е фактът, че те постоянно се рушат и променят, а съществото, което е изначално, никога не претърпява промяна. Същността (за̄т) на Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговите качества са изначални и не се променят. [Въпреки това във вселената състоянието на веществата се променя вследствие на физични реакции, а при химични се променя същността и структурата на веществата. Виждаме как телата изчезват, трансформирайки се в други. Днес в атомните промени и ядрени реакции, открити наскоро, се вижда, че елементите също изчезват и се превръщат в енергия.] Промените в създанията не биха могли да дойдат от вечността. Те би трябвало да имат начало и да се пораждат от елементи и вещества, създадени от небитието.

Друго доказателство, потвърждаващо факта, че вселената е мумкин, т.е. че би могла да дойде от небитие в битие, е факта, че всичко се появява от небитието. [“Вуджӯд” означава “съществуване, битие”. Има три вида бития. Първият вид е ва̄джиб-ул-вуджӯд, т.е. същество, чието съществуване е необходимо. То винаги съществува, никога не изчезва. Изначално и безкрайно е. Само Алла̄ху теа̄ля̄ е ва̄джиб-ул-вуджӯд. Вторият вид е мумтени’-ул-вуджӯд, т.е. същество, което не би могло да съществува и никога не би трябвало да съществува. Пример за мумтени’-ул-вуджӯд е съдружникът на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. Той не може да има съдружник. Друг бог освен Него не би могъл да съществува. Третият вид е мумкин-ул-вуджӯд, т.е. би могло да съществува или изчезва. Всички светове спадат към тази категория. Обратното на вуджӯд (битие) е адем (небитие). Всички творения преди да се появят били в адем.]

Само ва̄джиб-ул-вуджӯдът и мумкин-ул-вуджӯдът съществуват. Да се помисли за битието на мумкина – без наличие на ва̄джиб-ул-вуджӯд – е невъзможно. [Защото появата от небитието е вид промяна. Според нашите знания по физика, за да настъпи промяна в дадено вещество [тяло], то трябва да бъде обект на въздействаща сила и източникът на тази сила следва да съществува преди него.] Ето защо мумкинът не би могъл да се появи от само себе си и да продължи своето битие. Ако не му повлияе някаква сила, винаги би останал в небитие и не би могъл да се появи. Тъй като мумкинът (създанието) е неспособен да създаде себе си, несъмнено не би могъл да създаде и други мумкини. Създателят на мумкините следва да бъде ва̄джиб-ул-вуджӯд. Битието на творенията показва (доказва), че създателят, който ги е създал от нищото, съществува. Вижда се, че единственият създател на всички мумкини е само Ва̄джиб-ул-вуджӯдът, Който винаги е съществувал. Ва̄джиб-ул-вуджӯд означава същество, чието съществуване не е от друг, а е от само себе си, т.е. винаги е съществувало от само себе си и не е създадено от друг. Ако не беше такова, следваше да е създадено от някой друг, а това е в противоречие с логиката. Персийската дума Худа̄ означава изначално същество, битуващо от само себе си.

Виждаме, че световете са в изумителен порядък и науката ежегодно открива нови закони. Създателят на този порядък следва да е (Хай) жив, (Āлим) знаещ, (Ка̄дир) могъщ, (Мурӣд) желаещ, (Семӣ) чуващ, (Басӣр) виждащ, (Мутекеллим) говорещ и (Ха̄лък) създаващ, защото смъртта, невежеството, безсилието, правенето на нещо насила, глухотата, слепотата и немотата, са недостатъци и неща, пораждащи срам. Би ли могло Творецът, създал вселената в такъв порядък и пазещ всичко от изчезване, да притежава такива качества на несъвършенство?

[Във всяко творение, от атома до звездите, е създадено изчисление и закон. Порядъкът в законите, откривани от физиката, химията, астрономията и биологията, довеждат човека до изумление. Дори и Дарвин бил принуден да каже: “Когато се замисля върху порядъка и тънкостите в структурата на окото, се чувствам сякаш съм на път да се побъркам от почуда.” Въздухът е съставен от 78% азот, 21% кислород и 1% други газове. Той не е съединение, а смес. Ако кислородът беше повече от 21%, щеше да изгори белите дробове, а ако беше под 21%, нямаше да е в състояние да изгори хранителните вещества в кръвта и хората и животните нямаше да могат да останат в битие. Тези 21% не се изменят дори и по време на дъжд, а това е голяма благодат. Това не ни ли показва Неговите битие, сила и милост? В сравнение с този феномен, устройството на окото е едно нищо. Възможно ли е Той, Който е създал всички закони, деликатни изчисления и формули, разкривани ни от науката, да притежава несъвършени качества?]

Освен това гореспоменатите качества на съвършенство ги виждаме и у създанията. Той ги е създал у Своите творения. Ако тези качества не бяха притежавани от Него, как щеше да ги създаде у творенията Си? Ако Той не ги притежаваше, създанията следваше да са по-съвършени от Него.

Отново казваме, че Създателят на световете трябва да притежава всички съвършени качества и да не притежава нито едно несъвършено качество, защото несъвършеният не би могъл да създава.

Ако оставим настрана тези доказателства, до които достигаме чрез разсъждения, ще видим, че а̄йетите (знаменията в Кора̄н-и керӣм) и хадӣс-и шерӣфите (словата на Пейгамбера ни (алейхисселя̄м)) ясно сочат, че Алла̄ху теа̄ля̄ притежава качества на съвършенство и не е джа̄из (допустимо) да се съмняваме в това. Съмнението предизвиква куфр (т.е. съмняващият се става кя̄фир). Споменатите по-горе осем качества на съвършенство са назовани като съфа̄т-и субӯтиййе. Алла̄ху теа̄ля̄ притежава всички съвършени качества. Няма нито едно несъвършенство, безпорядък и изменение в Неговите същина, качества и дела. Съфа̄т-и за̄тиййе и съфа̄т-и субӯтиййе са качества, характерни за Създателя. Онзи, който повярва, че създание притежава едно от тях, става мушрик.

УСЛОВИЯ НА ИСЛЯМА

С помощта на Алла̄ху теа̄ля̄, Който ежесекундно поддържа битието на всички светове и праща всички добрини и благословии, пристъпваме към осветляване на благословените слова на Пейгамбера ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем).

Нашият има̄м герой, един от най-великите сред Есха̄б-и кира̄м, любимият ни Омер (радиялла̄ху анх), известен със своята правдивост, разказва:

“Беше такъв неповторим ден, в който аз и някои от Есха̄ба бяхме при Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и му служехме.’’ Онзи ден и онзи час са били толкова скъпи, толкова благословени и неповторими! Било им отредено да се намират при него, да слушат неговите думи и да гледат благословеното му лице, даряващо задоволство и радост на душите и сърцата. За да разкрие ценността и неповторимостта на онзи ден, хазрети Омер казва: “Беше такъв неповторим ден...”. Би ли могло да има по-скъп момент от това да се види Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) в човешки вид и чуе неговия глас? Би ли могъл да има по-скъп момент от изучаване на знанията, така необходими на рабите, по толкова хубав и ясен начин, от благословената уста на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем)?

“Тогава при нас дойде един човек. Сякаш луната беше изгряла! Дрехите му бяха твърде бели, а косата му тъмно черна. По него не се забелязваха признаци на пътуване като пръст, прах или пот. Никой от Есха̄ба не го познаваше. Седна пред Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и опря коленете си в неговите благословени колене.” Това е бил Джибрӣл (алейхисселя̄м) в човешка форма. В този тип седене пред Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) се съдържа голяма поука. То показва, че в стремежа си да изучи исляма ученикът не бива да проявява срам, а учителят – гордост и арогантност. Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) е показал на Есха̄б-и кира̄м, че не бива да има срам и притеснение във взаимоотношенията с учителите.

“Постави ръце върху благословените колене на Расӯл-и екрем (алейхиссаля̄ту весселя̄м) и каза: “Я, Расӯляллах! Разкажи ми за исляма!””

Речниковото значение на думата ислям е подчинение, склоняване на глава. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е обяснил, че думата “ислям” е името на петте основни стълба в исляма, които са:

1- Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал, че първото условие, от петте основи на исляма, е да се произнася Келиме-и шеха̄дет, т.е. (Ешхеду ен ля̄ иля̄хе иллялла̄х ве ешхеду енне Мухаммеден абдуху ве расӯлюх). Всеки, който е разумен и е достигнал пълнолетие според исляма⁵ и може да говори, трябва да изрече и от сърце да приеме, без капка съмнение, че на земята и небето, няма друг освен Него, който да заслужава поклонение. Истинският бог е само Алла̄ху теа̄ля̄. Той е ва̄джибу’л-вуджӯд. Притежава всички съвършени качества и е пречист от всякакви несъвършенства. Неговото име е Аллах. И също така да каже и повярва, че благословеният човек, който е имал розова кожа – бяло-червена, с прекрасно лице и с черни вежди и очи; с открито, благословено чело; с добър нрав; човекът, от когото не е падала сянка на земята; и бил сладкодумен, и наречен арабин, защото се родил в Мекка, Арабия; и бил от рода на ха̄шимиите, наречен Мухаммед, синът на Абдуллах, e раб и пейгамбер на Алла̄ху теа̄ля̄. Майка на Пророка (алейхисселя̄м) е била хазрети Āмине, дъщерята на Вехеб. Родил се в Мекка – [понеделник призори, на 20 април 571 г.] Когато станал на четиридесет години, в годината наречена Би’сет, бил известен, че е пейгамбер. Призовавал хората към исляма в продължение на тринадесет години в Мекка и после се изселил в Медӣна – по заповед на Алла̄ху теа̄ля̄ –, където разпространил исляма навсякъде. Десет години по-късно починал в Медӣна, в понеделник, 12. рабӣ’ул-еввел (06.632 г.) [Според историците Пейгамберът ни (алейхиссаля̄ту весселя̄м) е влязъл в пещерата в планината Севр привечер в четвъртък, 27 сафер, 622 г., по време на преселението си от Мекка в лъчезарната Медӣна. Напуснал пещерата в понеделник през нощта и влязъл в село Куба̄, намиращо се до Медӣна, в понеделник, 8 рабӣ’ул-еввел (20.09.622 г). Този благословен ден положил началото на мюсюлманския календар – Хиджрӣ шемсӣ. При шиитите летоброенето започва шест месеца по-рано, т.е. на 20 март, когато неверниците меджӯсии (огнепоклонници) празнуват Невруз. В четвъртък, когато денят и нощта били равни, също останал в Куба̄, а в петък напуснал селото и влязъл в Медӣна. Началото на месец мухаррем същата година (петък, 16 юни) се приема за начало на календара Хиджрӣ камерӣ.]

2 - Второто от петте условия на исляма е да се кланя [петкратен] нама̄з, [съобразявайки се с условията му и] когато му дойде времето. Фарз (задължително) е за всеки мюсюлманин да кланя нама̄з пет пъти на ден, както е фарз да знае, че го кланя на време. Извършването му преди да е настъпило време, следвайки грешните таквӣми (мюсюлмански календари), изготвени от невежи и безмезхебници, е голям грях и нама̄зът не става сахӣх (т.е. не става действителен). Тези календари водят и до това да се кланя сунната на обедния и фарза на вечерния нама̄з в мекрӯх времената. [Настъпването на времето за нама̄з се разбира, когато муеззинът изчете еза̄на. Звуците, издавани от кя̄фири (неверници), бидатчии (новатори, отклонени мюсюлмани) и високоговорители, както и от други уреди, не се наричат еза̄н-и Мухаммедӣ.] Нама̄зът трябва да се изпълнява съгласно неговите фарзове, ва̄джиби и суннети. Концентрацията също е необходима. Нама̄зът се споменава в Кора̄н-и керӣм като саля̄т. Речниковото значение на тази дума е “отправяне на ду’а̄ от човек, правене на истигфа̄р от меля̄ике и проявяване на милост от Алла̄ху теа̄ля̄”, но в исляма саля̄т означава сбор от определени движения и четения, извършвани съобразно книгите илмиха̄ли. Нама̄зът започва с ифтита̄х текбӣр. Това е да се каже Алла̄ху екбер. Мъжете най-напред вдигат ръцете си до нивото на ушите, след което, започвайки да ги смъкват, казват “Алла̄ху екбер”. После ръцете се слагат под пъпа. Жените вдигат ръцете си до нивото на раменетe, а после ги смъкват до над гърдите си. Нама̄зът завършва с последното сядане, в края на което се дава селям – главата се обръща първо към дясното, а после – към лявото рамо.

3 - Третото от петте условия на исляма e да се дава зекя̄т от имуществото. Речниковото значението на “зекя̄т” е “очистване, възхваляване и привеждане в хубаво състояние”. В исляма зекя̄т е да се дава определена част от имуществото, което е достигнало до ниса̄б (определена граница), на мюсюлмани, които са посочени в Кора̄н-и керӣм. Зекя̄тът се дава на седем групи хора. Когато се дава, не се натяква. И в четирите мезхеба има четири вида зекя̄т – за злато и сребро; за търговски стоки и за четирикраки животни, пасли през по-голямата част от годината на пасище и чието месо е халял да се яде. Освен това се дава и за земеделската продукция. Този вид зекя̄т се нарича ушр и се дава веднага след прибиране на продукцията. Другите три вида се дават след като е изминала една година от достигане до границата ниса̄б.

4 - Четвъртото от петте условия на исляма е да се говее през всеки ден от месец рамаза̄н. На арабски се нарича савм и речниковото му значение е “опазване на нещо от друго нещо”. В исляма да се говее означава да се въздържа от три неща във всеки ден от месец рамаза̄н: това са ядене, пиене и полови контакти. [Въздържането става само денем – от имса̄к до залез слънце.] Този месец започва след като бъде видян полумесецът, а не чрез предварителни изчисления.

5 - Петото условие на исляма е да се отиде на хадж веднъж в живота от онзи, на когото му стигат сили за това. Пътят трябва да е сигурен, а човекът в крепко здраве. Ако мюсюлманин притежава повече средства от онези, които са достатъчни за издръжката на семейството му, докато отсъства, и ако са достатъчни за отиване до Мекка и обратно, за него става фарз (задължение) веднъж в живота да обиколи около Кяабе-и му’аззама (наречено тава̄ф) и престои на Арафа̄т.

След като чул тези отговори от Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), човекът рекъл: “Правилно каза, я̄, Расӯляллах!” Хазрети Омер (радиялла̄ху анх) предава, че саха̄биите били зачудени от поведението на този човек, защото хем питал, хем потвърждавал правотата на отговора. Да се пита нещо е проява на желание за изучаване на нещо ново, но да се отговори: “Правилно каза!” разкрива, че питащият знае отговора.

Най-високопоставената от петте основи, изброени по-горе, е да се изрича Келиме-и шеха̄дет и приема неговото значение. После е да се изпълнява (кланя) нама̄з, да се говее, ходи на хадж и най-накрая да се дава зекя̄т. Има единодушие по отношение на това, че Келиме-и шеха̄да е на първо място. За последователността на останалите четири голяма част от ислямските улеми (учени) са казали това, което изложихме по-горе. Келиме-и шеха̄да става фарз още в началото на исляма; петкратният нама̄з в нощта на Ми’ра̄дж (Възнесението) през дванадесета година от бисет, година и няколко месеца преди Хиджра (Преселението); да се говее през рамаза̄на става фарз по време на месец ша’ба̄н, втора година по Хиджра; зекя̄тът става фарз през същата година, но по време на месец рамаза̄н; а хаджът – през девета година по Хиджра.

Ако човек отрече, т.е. ако не повярва, не приеме или се надсмее и не прояви уважение към едно от тези условия на исляма, става кя̄фир (неверник) – Аллах да пази! По същия начин този, който не приеме едно от нещата, за които по ясен начин и с единодушие се знае, че са хара̄м (забранени) или халял (позволени), или ако каже хара̄м за халяла, или халял за хара̄ма, също става кя̄фир. Ако човек отрича или не харесва едно от явните неща в исляма, т.е. ако отрича и не вярва в знанията, които са известни дори на невежите, живеещи в ислямските страни, става кя̄фир.

[Например да се яде свинско, пие алкохол и играе на хазартни игри, и жена или мома да се показва пред другите без да е покрила главата, косата, ръцете и краката си, или мъж да се показва пред другите – без да е покрил частта от тялото между пъпа и коленете – са все видове хара̄м. Т.е. Алла̄ху теа̄ля̄ ги е забранил. Четирите правилни мезхеба, които разкриват заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄, обясняват по различен начин частите от мъжкото тяло, които е забранено да се показват пред другите и за други е забранено да ги поглеждат. За всеки мюсюлманин е фарз да покрива онези части от тялото си, които са аврет в следвания от него мезхеб. Също така за другите е хара̄м да поглеждат към онези хора, които не са покрили тези части на телата си. В книгата “Кимйа̄-и се’а̄дет” пише: “Както е хара̄м за жените и момичетата да излизат на улицата с непокрити коси, глави, ръце и крака, така е хара̄м и да излизат с тесни, тънки, украсени и напарфюмирани дрехи. Техните майки, бaщи, съпрузи и братя, които им дават позволение, одобряват или харесват това, ще поделят техните грехове и мъчения.” Т.е. ще горят заедно в Джехеннема (Ада). Ако се разкаят, ще бъдат опростени и няма да бъдат наказани. Алла̄ху теа̄ля̄ обича разкайващите се. През трета година по Хиджра за момичетата, достигнали пълнолетие, и за жените било забранено да се показват пред чужди мъже. Човек не бива да се подвежда от фалшивите твърдения на английските шпиони и невежите, попаднали в техни капани, които, изтъквайки незабулването преди низпосланието на свещения а̄йет, повеляващ това, казват, че в исляма е нямало забулване, и че учените по ислямско право го измислили по-късно.

Човек, който твърди, че е мюсюлманин, трябва да знае дали делата му съответстват на исляма или не. Ако не знае, трябва да научи като пита сунитски учен или чете от книгите му. Ако делото му не съответства на исляма, не би могъл да се опази от попадане в грях или неверие. Трябва ежедневно да прави истинско тевбе (разкаяние). Когато се изпълни тевбе, грехът или неверието, причинени от дадено дело, несъмнено се опрощават. Но ако не стори това, ще изтърпи мъчение, т.е. наказание и в земния живот, и в Ада. И тези мъчения са посочени в различните части на книгата ни. Мюсюлманин, извършил голям грях, ще гори в съответствие с греха си, но сетне ще бъде изведен от там. Невярващите в Алла̄ху теа̄ля̄ и онези от тях, които се стараят да унищожат исляма, и зъндъците (ислямските врагове, представящи се като мюсюлмани) ще горят в Джехеннема за вечни времена.

Частите от тялото на мъжа и жената, които следва да покриват по време на и извън нама̄з, се наричат аврет. Разкриването на тези части и гледането в тях е хара̄м. Ако човек каже, че в исляма няма аврет, става кя̄фир. Някои части на тялото са аврет с единодушие, т.е. и в четирите мезхеба. Ако човек каже, че е халял (позволено) да се гледат аврет частите на другите и те да ги показват на другите или не отдава значение на това, т.е. не се страхува от наказание, също става кя̄фир. Това се отнася и за случая, когато жените не покриват своя аврет или четат мевлид и пеят песни в присъствие на мъже. Частта от мъжкото тяло между коленете и срамната гънка не е аврет в ханбелитския мезхеб.

Човек, който казва, че е мюсюлманин, трябва да изучи условията на вярата и исляма, както фарзовете и хара̄мите, съобщени с иджма̄ (единодушие) в четирите мезхеба, и да им отдава значение. Незнанието не е оправдание, а е равносилно на отричане. Всички части на женското тяло, без ръцете и лицето, са аврет в четирите мезхеба. Откриването на части от тялото, за които няма единодушие, че са аврет, без да се отдава значение на това, не е неверие, т.е. човек не става кя̄фир, но според следвания от него мезхеб върши голям грях. Това се отнася например за откриването на частта между коляното и срамната зона на мъжкото тяло. Фарз е да се изучи онова, което не се знае, и веднага да се изпълни тевбе и покрият аврет зоните.

Злословенето, оклеветяването, кражбата, измамата, предателството, оскърбяването, пораждането на фитне (раздор, анархия), използването на чуждо имущество без позволение, недаването на трудово възнаграждение на работниците, бунтуването срещу заповедите на държавата и неплащането на данъци също са грехове. Стават хара̄м дори срещу неверниците в немюсюлманските страни. За невежите не е неверие, а фиск (фъск, грях) да не знаят онези неща, които не са толкова известни и крайно наложителни.]

УСЛОВИЯ НА ВЯРАТА

“Човекът пак запита: “О, Расӯляллах! (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем)! Кажи ми и какво представлява ӣма̄нът.” След като запитал какво е ислям и получил отговор, Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) запитал Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) за същността на ӣма̄на (вярата). Речниковото значение на думата “ӣма̄н” е да се познава (приема) даден човек за правдив и да му се вярва (разчита). В исляма обаче “ӣма̄н” е да се повярва и каже с пълна убеденост, че Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е Пророк и Небӣ (небия), вестоносец от Алла̄ху теа̄ля̄; да се вярва накратко в онова, което е съобщил накратко и в детайли на онова, което е съобщил в детайли; и винаги да се произнася Келиме-и шеха̄дет. Силната вяра е такава, че както знаем със сигурност, че огънят изгаря, змията убива със своята отрова и бягаме от тях, по същия начин да повярваме в Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговите качества с цяло сърце, да се стремим към Неговите задоволство и лик, и да се пазим от Неговите гняв и мъчения, и настаним тази вяра здраво в сърцето като надпис върху мрамор.

Ӣма̄нът и ислямът, съобщени от Мухаммед (алейхисселя̄м), са едни и същи неща. Вярата в смисъла на Келиме-и шеха̄да присъства и в двата случая. Въпреки че разликата между тях е както в речниковото им значение, така и по отношение на общо и обстойно, в исляма разлика между тях няма.

Дали ӣма̄нът е съставен от един компонент или сбор от няколко такива? Ако е сбор – от колко части е съставен? Дали делата са част от ӣма̄на или не? Като се каже: “Имам вяра (ӣма̄н)!” правилно ли е да се допълни “Инша̄аллах”? Има ли малък и голям ӣма̄н? Създание ли е ӣма̄нът? От човека ли зависи дали ще повярва или не и дали мюсюлманите са повярвали насила? Ако има принуждение във вярата, защо всеки е повелен да повярва? Би отнело много време да се отговори на всеки един от тези въпроси и затова няма да сe спирам на тях поотделно. Но трябва да се знае поне, че според мезхебите еш’арӣ и му’тезиле за Алла̄ху теа̄ля̄ не е джа̄из да ни заповяда да извършим нещо, което не е възможно. А според му’тезиле не е джа̄из да заповяда нещо, което е възможно, но не е по човешките сили. Според еш’арӣ е джа̄из, но не го е направил, като да заповяда на хората да летят във въздуха например. Нито във вярата и иба̄детите, нито в другите дела Алла̄ху теа̄ля̄ не е поискал от Своите раби непосилни за тях неща. Ето защо човек, който е полудял, изпаднал в гафлет, заспал или умрял, бивайки мюсюлманин, продължава да се счита за му’мин, макар да не е в състояние да го потвърди.

Не бива да ни чуди речниковото значение на думата ӣма̄н в този хадӣс-и шерӣф, защото няма дори и неук арабин, който да не знае, че означава вяра и потвърждение. Щом знаят те, какво остава за Есха̄б-и кира̄м (радиалла̄ху теа̄ля̄ анхум еджмаӣн)? Но Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) е желаел да ги изучи на значението на ӣма̄на [като термин], питайки Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) какво е ӣма̄н в исляма. Иман означава да се вярва от сърце и душа и потвърждава словесно истинността на шест неща чрез утвърждаване чрез кешф или съвест, или чрез разбиране на интелекта, съдейки по доказателство, или чрез доверие и разчитане на правилно изявление. Пейгамберът ни (алейхисселя̄м) също e казал, че ӣма̄н е да се повярва в шест конкретни неща:

1 – Първото от шестте условия е да се повярва, че Алла̄ху теа̄ля̄ е ва̄джиб-ул-вуджӯд, истински бог и създател на цялото творение. Трябва да се приеме, без капка съмнение, че единствен Той е сътворил от небитието всичко и в този, и в отвъдния свят, когато е нямало време, материя или образец. [Само Той е създателят на всички вещества, атоми, молекули, елементи, съединения, органични вещества, клетки, на живота, смъртта, всяка реакция, всяко събитие, всяка енергия и всички видове енергии, движения, души, меля̄икета, всяко живо и неживо същество от небитието и ги поддържа ежесекундно в битие.]

Както е създал всички творения във Вселената [в един момент, докато нито едно от тях не е съществувало], така и [ежемоментно ги създава един от друг, но когато настане Къя̄мет, т.е. края на света, за един миг] ще ги унищожи. Той е творецът, създателят, собственикът и абсолютният господар на всичко. Трябва да се повярва, че никой не доминира и не властва над Него, нито пък има по-високопоставен от Него. Всички превъзходства и всички качества на съвършенство принадлежат Нему. Не притежава недостатък и никакво качество на несъвършенство. Той е в състояние да направи това, което пожелае. Това, което върши, не го прави, за да е полезно за Него или за другите. Не прави нищо за отплата. Заедно с това във всяко Негово дело има мъдрости, ползи и добрини.

Алла̄ху теа̄ля̄ не е длъжен да дава доброто и полезното на рабите Си, нито пък да дава сева̄би (награди) на едните и наказания на другите. Дори да въведе в Дженнета всички грешни и разпътни раби, това би подходило на Неговото великодушие, а ако хвърли в Джехеннема всички покорни и служещи раби, това не би било несправедливо, но е пожелал и е съобщил, че мюсюлманите и служещите ще ги въведе в Дженнета и дари с безкрайни дарове и добрини, а неверниците ще хвърли в Джехеннема и ще ги остави за вечно в мъчение. Той не се отмята от Своята дума. Ако всички същества повярват и Му се подчинят, не би имал никаква полза от това. Ако целият свят се изпълни само с неверници, бунтовници и угнетители, те с нищо не биха Му навредили. Когато човек пожелае да извърши нещо, Той го създава само ако пожелае. Той е Творецът на всичко и на всички дела на Своите раби. Ако не пожелае и не създаде, нищо не би могло дори да се раздвижи. Ако не пожелае, никой не би могъл да стане кя̄фир или бунтовник. Алла̄ху теа̄ля̄ пожелава, т.е. създава греховете и неверието, но не ги харесва. Никой не би могъл да се меси в Неговите дела. Никой няма силата или правото да Го пита защо е направил нещо по определен начин или да коментира как е трябвало да го стори. Ако пожелае, ще опрости на всеки, който е извършил голям грях и умрял без покаяние, освен ако не е извършил нещо, водещо до неверие или съдружаване (т.е. освен ако не е умрял като неверник). Но ако възжелае, ще въздаде наказание дори и за малките прегрешения. Съобщава ни, че няма да прости на умрели като неверници и вероотстъпници и ще ги изтезава за вечни времена.

Мюсюлманин, който е умрял, имайки отклонения от суннитското вероубеждение, за което не се е покаял, ще отиде в Джехеннема, но няма да остане там за вечно. Подобни мюсюлмани са назовани новатори или ехли бид’ат.

Да се види Алла̄ху теа̄ля̄ с очи в земния живот е джа̄из (възможно), но никой не Го е видял. Мюсюлманите ще Го видят в Дженнета. В Съдния ден, на сборището Махшер, ще третира неверниците и разпътните мюсюлмани с ярост и внушителност, а праведните мюсюлмани със Своите доброта и красота. Мюсюлманите ще Го видят в Дженнета, наред с меля̄икетата и жените ала неверниците ще бъдат лишени от това. Има силно предание, което сочи, че джиновете също ще бъдат лишени от това благо. Според (иджтиха̄дите на) мнозинството учени: “Мюсюлманите с високи степени ще Го виждат всяка сутрин и вечер, а вярващите с по-ниски степени – само в петъците, а жените – няколко пъти в годината, подобно на байрамите в земния живот.”

[Хазрети Шейх Абдулхак Дехлевӣ⁶ в персийската книга “Текмӣл-ул-ӣма̄н” казва: “В хадӣс-и шерӣф се казва: “Вие ще видите вашия Господар в Деня на Кия̄мета така, както виждате луната на четиринадесет дни (т.е. при пълнолуние).” Както Алла̄ху теа̄ля̄ се познава в земния живот, без да може да бъде разбран, така и в а̄хирета (отвъдния живот) ще бъде видян, без да знаем как точно. Големи учени като Ебӯл Хасен Еш’арӣ, има̄м Суйӯтӣ и има̄м Бейхакӣ казват, че меля̄икетата също ще видят Алла̄ху теа̄ля̄ в Дженнета. Има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе и още други учени казват, че джиновете няма да спечелят сева̄б и няма да влязат в Дженнета, но мюсюлманите сред тях ще бъдат спасени от Ада. Жените ще виждат Създателя няколко пъти в годината, подобно на байрамите в земния живот. Най-високопоставените му’мини ще Го виждат сутрин и вечер, докато другите ще Го виждат в петъците. Според този човек [т.е. автора на книгата], който единствено цели задоволството на Алла̄ху теа̄ля̄, тази блага вест се отнася и за вярващите жени, меля̄икета и джинове. Би било уместно високопоставени жени евлии като Фа̄тимат-уз-зехра̄, Хадӣджет-ул-кубра̄, Āише-и сиддӣка и другите жени на Пейгамбера ни (алейхисселя̄м), и жени като Мерйем и Āсийе (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхунне еджмаӣн) да се третират по-различно от останалите. Има̄м Суйӯтӣ също обръща внимание на това.]

Трябва да се повярва, че Алла̄ху теа̄ля̄ ще бъде видян, но да не се мисли как ще стане това, защото Неговите дела не биха могли да бъдат обхванати с разума и не са като земните. [Т.е. не биха могли да бъдат претеглени със знанията по химия и физика.] Понятия като “посока’’ или ’’разстояние’’ нямат отношение към Него. Той не е материя и тяло. [Не е елемент, съединение или смес.] Няма връзка с цифрите, не би могъл да бъде премерен или изчислен. Не търпи промяна и не е обект на време. Не се намира никъде. Няма начало и край. За него няма горе, долу, пред, зад, ляво и дясно и следователно нищо Негово не би могло да бъде разбрано с човешките разум, знание и мисъл. Човек не би могъл да разбере начина, по който ще Го види. Макар че в а̄йетите и хадӣс-и шерӣфите се срещат думи като ръка, крак, посока, място и подобни, които не са подходящи за Алла̄ху теа̄ля̄, те не са използвани в смисъла, който се познава и употребява днес [т.е. не се разбират буквално]. Подобни а̄йети и хадӣс-и шерӣфи се наричат мутеша̄биха̄т. Трябва да вярваме в тях, но не бива да правим опит да ги разбираме. На тях обаче биха могли да им бъдат дадени значения, подходящи за Алла̄ху теа̄ля̄ и това се нарича те’вӣл. Например, че под думата “ръка” е визирана сила.

Мухаммед (алейхисселя̄м) е видял Алла̄ху теа̄ля̄ по време на Ми’ра̄дж (Нощното възнесение). Но това виждане не е било като това с очите в земния живот. Зъндък (ислямски враг, представящ се за вярващ) е онзи, който казва, че е видял Създателя в този свят. Състоянието на виждане при евлиите (любимите раби) (каддесалла̄ху теа̄ля̄ есра̄рехум еджма’ӣн) не е като земното и а̄хиретско виждане. С други думи, то не е ру’йет (виждане), а е шухӯд. [Т.е. виждат примера чрез окото на сърцето.] Някои евлии казват, че са Го видели, защото в състояние на секр (безсъзнание, опиянение), са объркали шухӯд с ру’йет. Ако причината не е тази, словата им следва да бъдат разтълкувани (съгласно исляма), за да бъдат разбрани.

Въпрос: По-горе е казано, че е джа̄из да се види Алла̄ху теа̄ля̄ с очи на този свят. Защо тогава човек, който каже, че нещо възможно се е състояло, става зъндък? Ако човек, казващ това, става кя̄фир, то как би могло изобщо да се каже, че е джа̄из?

Отговор: Речниковото значение на думата “джа̄из” е “възможно е и да стане, и да не стане”. Според мезхеба еш’арӣ⁷ изречението “ру’йетът е джа̄из” означава, че Алла̄ху теа̄ля̄ е способен да създаде у човека различна сила, с която да вижда в този свят по начин, различен от виждане чрез физични закони. Например Той е в състояние и е джа̄из да накара слепец в Китай да види муха в Андалусия (днешна Испания), или мъж на Земята да види предмети на Луната или звездите. Подобна мощ е присъща само на Алла̄ху теа̄ля̄. На второ място, да се каже: “Видях Го на земята” е несъвместимо с а̄йетите и единодушието на учените. Ето защо който твърди подобни неща, става мюлхид или зъндък. На трето място, да се каже: “На този свят е възможно да се види Алла̄ху теа̄ля̄” не означава, че е “Възможно да се види в съгласие с физичните закони.” Въпреки това човек, твърдящ, че е видял Алла̄ху теа̄ля̄, иска да каже, че Го е видял така, както е видял всички други неща (в съгласие с физичните закони). Ето този вид виждане не е джа̄из. Лице, което казва подобни неща, означаващи неверие, т.е. правещи човека кя̄фир, се нарича мюлхид или зъндък. След тези отговори [хазрети Мевля̄на̄ Ха̄лид] казва (Внимавайте!), с което посочва, че вторият отговор е по-достоверен. [Мюлхидът и зъндъкът казват, че са мюсюлмани. Мюлхидът е искрен в думите си, смята се за мюсюлманин и мисли, че е по правия път. За разлика от него, зъндъкът е ислямски враг. Преструва се на мюсюлманин, за да унищожи исляма отвътре и заблуди му’мините.]

Минаването на времето, смяната на деня и нощта не биха могли да имат отношение към Него. Той не е обект на време. В нито един аспект не търпи промяна и не би могло да се каже: “Бил е такъв в миналото!” или “Ще бъде такъв в бъдещето!” Той не прониква в нищо. Не се съединява с нищо. [Ето защо шиитите нусайрии стават кя̄фири, защото твърдят, че Алла̄ху теа̄ля̄ е проникнал в хазрети Али.] Той няма противоположен, съдружник, подобен, помощник или пазител. Няма съпруга, майка, баща, син или дъщеря. Винаги е заедно с всички, заобикаля ги и ги вижда. По-близо е до човека дори от вената на шията му. Но Неговите близост, присъствие, заедност и заобикаляне не са по начин разбираем за нас. Неговата близост не би могла да бъде разбрана със знанието на улемите, интелекта на учените, и кешфа, и шухӯда на евлиите (каддесалла̄ху теа̄ля̄ есра̄рехум еджма’ӣн). Човешкият ум не би могъл да разбере същината на тези неща. Алла̄ху теа̄ля̄ е неповторим в Своите личност и качества, които не претърпяват никаква промяна.

Имената на Алла̄ху теа̄ля̄ са тевкӣфӣ, което означава, че за Него е подходящо да се използват само онези имена, които са съобщени в исляма. Други не са позволени. [Например Алла̄ху теа̄ля̄ би могъл да бъде наречен “Āлим” (Всезнаещ), но не “Факӣх”, което също означава учен [по ислямско право], защото ислямът не Го е нарекъл така. По същия начин не е джа̄из, т.е. не е позволено, да се казва “бог” вместо “Аллах”, защото бог означава нещо, на което хората се кланят (почитат, обожествяват). Например: “Волът, бога на индусите.” (Би могло да се каже обаче: “Аллах е един. Няма друг бог освен Него.”) Думи като Dieu, Gott и God биха могли да бъдат използвани вместо “бог”, но не и вместо името “Аллах”.]

Имената на Алла̄ху теа̄ля̄ са безкрайно много. Известни са хиляда и едно имена, т.е. Алла̄ху теа̄ля̄ е съобщил на хората само тези. В религията (шерӣата) на Мухаммед (алейхисселя̄м) са известени деветдесет и девет от тях, наречени есма̄у’л-хусна̄.

Личностните качества на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. съфа̄т-и за̄тиййе са шест. [По-горе вече ги изброихме.] В мезхеба ма̄туридӣ съфа̄т-и субӯтиййе са осем, а според еш’арӣ седем. Тези качества са изначални и вечни, също като Неговата личност (за̄т). Свещени са. Не са като качествата на създанията. Не биха могли да бъдат разбрани чрез разума и сравнени със земни неща. Алла̄ху теа̄ля̄ е дарил човека с примери на тези качества. Виждайки тях, качествата на Създателя биха могли да се разберат в много малка степен. Както човек не би могъл да разбере Алла̄ху теа̄ля̄ с мислене, така и не е допустимо да мисли за Него и да полага усилие да Го разбере. Осемте качества на Алла̄ху теа̄ля̄ не са нито идентични с Негова личност (същина), нито пък са различни от Него. Тези качества са:

Хаят (живот), илм (знание), сем’ (слух), басар (виждане), кудрет (мощ), келям (слово), ира̄де (желание) и теквӣн (създаване). В еш’арӣтския мезхеб теквӣн и кудрет се разглеждат като едно качество.

Всяко едно от осемте качества на Създателя е в непроменливо състояние. В нито едно от тях не настъпва промяна, но всяко от тях има множество влияния върху творенията, без това да вреди на тяхната непроменливост. По същия начин Алла̄ху теа̄ля̄ е създал множество твари и ежемоментно ги пази от изчезване. Въпреки това Той пак е един и не претърпява промяна. Всяко творение има нужда от Него във всеки миг и всяко отношение, но Той не се нуждае от никого.

2 – Втората от шестте основи на ӣма̄на е да се повярва в Неговите меля̄икета. Мелек (ангел) означава вестоносец или сила. Те са невидими и материални, телесни създания, по-леки от газовете. Създадени са от сияние. Живи са и притежават ум. Злините, присъщи на хората, ги няма у тях. Могат да приемат всякакъв вид. Както газовете биха могли да се превърнат в течни и твърди вещества, и в твърдо състояние приемат вид, така и меля̄икетата имат способността да влизат в красиви форми. Те не са душите, отделящи се от телата на велики хора. Християните ги мислят за такива. Не са и нематериални същества, каквито са силата и енергията, както вярвали част от древните философи. Множественото число на думата е „меля̄ике“. Те са създадени първи сред живите същества и затова вярата в тях е поставена на второ място след вярата в Алла̄ху теа̄ля̄, а вярата в книгите е преди вярата в пейгамберите. Условията на вярата са изредени в тази последователност в Кора̄н-и керӣм.

Вярата в тях трябва да е следната: меля̄икетата са раби на Алла̄ху теа̄ля̄, а не Негови съдружници и дъщери. Неверниците и съдружаващите ги смятат за такива. Алла̄ху теа̄ля̄ е доволен от всички тях. Изпълняват повелите Му, не вършат грехове, не въстават против заповедите Му. Нямат пол, т.е. не са нито жени, нито мъже. Не се женят и нямат деца. Притежават живот, т.е. живи са. Въпреки че в преданието, съобщено от Абдуллах ибни Мес’ӯд (радиялла̄ху анх) да е споменато, че част от меля̄икетата имат деца и че Иблӣс (Сатаната) и джиновете са от тях, отговорът на този въпрос е описан в книгите детайлно. Когато Алла̄ху теа̄ля̄ им съобщил, че ще създаде хората, меля̄икетата Го запитали: “Нима ще създадеш там някой, който ще сее по нея развала и ще лее кърви?” Тези въпроси (наречени зелле) не вредят на тяхната невинност и безгрешност.

Те са най-многобройни сред творенията и броят им се знае само от Алла̄ху теа̄ля̄. На небесата няма празно място, където да не правят иба̄дет. Небесата са пълни с ангели на рукӯ и суджуд (седжде). Навсякъде имат задължения: в небесата, земята, тревите, звездите, живите и неживите същества, дъждовните капки, дървесните листа, във всяка молекула, всеки атом, всяка реакция и във всяко едно движение. Навсякъде изпълняват Неговите повели. Те са посредници между Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговите създания. Някои от тях са ръководители на други. Някои от тях пък носят вести на пейгамберите сред хората. Част от тях вдъхват добри чувства в сърцата на хората. Тези чувства се наричат илха̄м (вдъхновение). Част от тях нямат никакво знание за хората и останалите творения, и се самозабравили пред Лика на Алла̄ху теа̄ля̄. Имат си определени места и не се отделят оттам. Някои от тях имат две, други – четири, а трети – повече крила. [Както крилата на всички птици и на самолетите са част от тях и както те не си приличат, така и крилата на меля̄икетата са характерни за тях. Когато чуем името на нещо, което не сме виждали и не познаваме, автоматично го сравняваме с нещата, които познаваме, и естествено грешим. Меля̄икетата имат крилe, но не бихме могли да разберем какви точно. Изображенията на крилати жени в църквите или някои списания и филми са измислени. Мюсюлманите не могат да правят такива изображения. Не бива да смятаме тези нереалистични образи за истинни и да попадаме в клопките на ислямските врагове.] Дженнетските меля̄икета са в Дженнета. Най-главният от тях е Ридва̄н. Меля̄икетата в Джехеннема се наричат зеба̄нӣ и изпълняват повелите в Ада. Адският огън не им вреди, както океанът не вреди на рибите. Деветнадесет сред тях са главни, а Ма̄лик е техен главатар.

Има четири меля̄икета, които записват всички лоши и добри дела на хората. Наричат се Кира̄мен кя̄тибӣн (Меля̄икета писари) или Хафаза. Две от тях пишат денем, а други две нощем, т.е. редуват се. Някои учени казват, че меля̄икетата Хафаза са различни от Кира̄мен кя̄тибӣн. Дясното меля̄ике е ръководител на лявото. Лявото записва злините, а дясното – добрините. В гроба ще има меля̄икета, изтезаващи неверниците и грешните мюсюлмани. Има и меля̄икета, задаващи въпроси в гроба. Наричат се Мункер и Некӣр. А онези, които разпитват мюсюлманите – Мубешшир и Бешӣр.

Меля̄икетата се различават по своето превъзходство. Най-главните са четирима. Първият от тях е Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м). Задължението му е да предава заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄ на пейгамберите. Вторият е Исра̄фӣл (алейхисселя̄м), който ще протръби с Рога два пъти. След първото протръбяване всичко живо, с изключение на Алла̄ху теа̄ля̄, ще умре, а след второто всички ще бъдат съживени. Третият е Микя̄ӣл (алейхисселя̄м). Задачата му е да движи всяка материя. Той отговаря още за оскъдицата и плодородието [за икономическото равновесие и спокойствието]. Четвъртият е Азра̄ӣл (алейхисселя̄м). Той е възложен да отнема душите на хората. [В персийския език думата за душа е “джан”.] В йерархията след тези четири главни меля̄икета има други четири групи. В първата са меля̄икетата Хамеле-и Арш. Те са четири, но в Деня на Възкресението ще станат осем. Меля̄икетата, приближени на Алла̄ху теа̄ля̄, се наричат Мукаррабӣн. Меля̄икетата, назначени да извършват изтезания, се наричат Керӯбия̄н, а ангелите на милостта – Рӯха̄ния̄н. Меля̄икетата, изброени дотук, са най-високопоставените. Те са притежатели на по-високи степени от всички хора, с изключение на пейгамберите. Евлиите (приближените раби на Алла̄ху теа̄ля̄) и праведните сред хората пък са по-високопоставени от обикновените ангели. Обикновените меля̄икета пък са по-високопоставени от грешниците сред мюсюлманите, а неверниците са по-долни от всички създания.

След първото протръбяване с рога, всички меля̄икета, с изключение на Хамеле-и Арш и най-големите четири, ще изчезнат. След тях ще изчезнат и Хамеле-и Арш, а накрая четиримата главни. След второто протръбяване първо ще се върнат към живот всички меля̄икета. Това означава, че както са създадени преди всички, така и ще изчезнат след тях.

3 – Третото от шестте условия на ӣма̄на е да се вярва в книгите, низпослани от Алла̄ху теа̄ля̄. Те били низпослани на някои от пейгамберите или чрез меля̄ике, или бидейки написани върху скрижал, или като Алла̄ху теа̄ля̄ е сторвал пейгамберите да ги чуят. Всички тези книги са Негово Слово. Те са изначални и безкрайни, не са създадени и не са думи на някой пратеник или меля̄ике. Словото на Алла̄ху теа̄ля̄ не е като нашето, което пишем, помним и говорим. То не се намира в писмeна форма, в речта и паметта. Не е от букви и звуци. Хората не биха могли да разберат Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговите качества, но онова слово го четат, помнят и записват. То става ха̄дис (създание), когато се намира у нас, но когато се отнесе към Създателя, става кадӣм (изначално).

Всички книги, низпослани от Него, са истинни. Не е възможно да съдържат лъжа или грешка. За Него е джа̄из да прости, дори да е казал, че ще накаже, но това зависи от волята Му и от причини, които човек не би могъл да узнае, или смисълът на това е, че би опростил наказанието на мюсюлмани, които са го заслужили. Словото, разкриващо наказание, не е съобщаване на нещо (т.е. не съобщава, че ще бъде наказан конкретен човек), че да се окаже лъжа, когато се прояви опрощение. Не е джа̄из да не даде благословиите, които е обещал, но да опрости наказания е джа̄из. И човешкият ум, и свещените а̄йети, показват това.

Свещените а̄йети и хадӣси трябва да се тълкуват така, както се разбират, т.е. буквално, ако в това няма риск или пречка. Не е джа̄из да им се дават други значения, наподобяващи буквалното им значение. [Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите са на курайшски диалект. На думите трябва да им се дават значенията, използвани преди повече от 1400 години в Хиджа̄з (Западна Арабия). Не е допустимо да се правят преводи, базирани на значенията им, претърпели променили през вековете.] А̄йетите, наречени мутеша̄биха̄т, имат неразбираеми, скрити значения. Само Алла̄ху теа̄ля̄ ги знае, както и много малко избрани раби, дарени с илм-и ледуннӣ (духовно знание), и то толкова, колкото им е дал Той. Никой друг не би могъл да ги разбере. Ето защо трябва да се вярва, че мутеша̄бих а̄йетите са слово на Алла̄ху теа̄ля̄, но не бива да се ровим в техния смисъл. Учените от мезхеба еш’арӣ казват, че тези знамения биха могли да бъдат подложени на те’вӣл – кратък или обстоен. Те’вӣл означава да се избере значението, което не е известно (прочуто), измежду различните значения на думата. Например в един а̄йет от сӯра Исра̄ по смисъл се казва: “Ръката на Аллах е върху ръцете им.” Това знамение е слово на Алла̄ху теа̄ля̄. По отношение на него следва да се каже: “Вярвам в това, което Той иска да каже, но не мога да го разбера. Само Той знае истинското му значение.” Това е най-добрият начин. Или да кажем: “Знанието на Алла̄ху теа̄ля̄ не е като нашето. Неговата воля не прилича на нашата. Думата “ръка” отнесена към Алла̄ху теа̄ля̄ не се разбира буквално, като ръцете на рабите Му.”

Понякога или значенията на някои а̄йети в книгите, изпратени от Алла̄ху теа̄ля̄, или техният начин на четене, или и в двата аспекта е извършен несх, т.е. Алла̄ху теа̄ля̄ ги е променил. Кора̄н-и керӣм заменя законите на всички предишни книги. В него до края на света няма да има грешка, няма да се забрави, няма да настъпи липса или излишък. Всички минали и бъдещи знания са поместени в Кора̄н-и керӣм и затова е над всички останали – по-ценен и високопоставен от всички други небесни книги. Най-голямото чудо на Расӯлюллах (Пророка на Аллах) (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е Кора̄н-и керӣм. Дори да се насъберат всички хора и джинове и положат усилия да измислят подобие на най-кратката сӯра в Кора̄н-и керӣм, не биха успели. Поетите на Арабия, владеещи красноречието до краен предел, се събрали и вложили твърде много усилия, за да измислят подобие на най-краткото знамение, но не успели. Не могли да се съревновават с Кора̄н-и керӣм. Останали смаяни. Алла̄ху теа̄ля̄ сторил ислямските врагове поразени пред Кора̄н-и керӣм. Красноречието на Книгата е извън човешките способности. Хората са неспособни да измислят нещо подобно. А̄йетите в Кора̄н-и керӣм не приличат на човешката поезия, проза или римувани стихове, но заедно с това са изказани с букви, използвани и от арабите-красноречи.

Известени са ни сто и четири небесни книги. Десет сухуфа (малки книги) са низпослани на Āдем (Адам) (алейхисселя̄м), петдесет на Шӣт (алейхисселя̄м), тридесет на Идрӣс (Енох) (алейхисселя̄м), а десет на Ибра̄хӣм (Авраам) (алейхисселя̄м). Тевра̄тът (Тора) бил даден на Мӯса̄ (Мойсей) (алейхисселя̄м), Зебӯр (Псалмите) на Да̄вуд (Давид) (алейхисселя̄м), Инджӣл (Евангелието) на Ӣса̄ (Исус) (алейхисселя̄м), а Кора̄н-и керӣм на Мухаммед (алейхисселя̄м).

Когато човек пожелае да даде заповед, забрани или запита нещо, първо го обмисля и подготвя в своя ум. Тези значения в ума се наричат келя̄м-и нефсӣ и не би могло да се каже, че са на арабски, персийски или турски език. Тяхното изразяване на различни езици не променя значенията (същината) им. Думите, изразяващи тези значения, се наричат келя̄м-и ляфзӣ. Келя̄м-и ляфзӣ би могло да бъде изказано на различни езици. Ето защо келя̄м-и нефсӣ, подобно на другите качества, като знание, воля, зрение…, e неизменно и самостоятелно качество в притежателя на словото. Келя̄м-и ляфзӣ пък е съвкупността от букви, които разкриват келя̄м-и нефсӣ и достигат до човешкото ухо и излизат от устата на друг. Словото на Алла̄ху теа̄ля̄ е изначално и безкрайно, не е създание, не прекъсва никога и се намира заедно с Неговия за̄т. То е качество самостоятелно и различно от Съфа̄т-и за̄тиййе и другите качества в Съфа̄т-и субӯтиййе, като знание и воля например.

Качеството Келям (слово) е в едно (просто) състояние и не се изменя. Не е от букви и звуци. Не би могло да се диференцира или класифицира като команда, забрана и оповестяване или на арабски, персийски, иврит, турски или древносирийски. Не се дели на части и не приема такива форми. Не може да се изпише. Не се нуждае от средства като интелект, ухо и език. Може да се каже на какъвто език се пожелае. Ако се каже на арабски, става Кора̄н-и керӣм. Ако се каже на иврит – Тевра̄т, а на древносирийски – Евангелие. [В книгата “Шерх-ул-мека̄сид”⁸ пише, че ако се каже на гръцки става Евангелие, а на древносирийски – Зебӯр.]

Словото на Алла̄ху теа̄ля̄ съобщава различни неща. Ако съобщава събитие се нарича разказ, а ако не съобщава събитие – инша̄, ако съобщава неща, които следва да бъдат извършени, става заповед, а ако съобщава забрани, става нехй (забрана). Въпреки това в словото на Алла̄ху теа̄ля̄ не настъпва промяна, не се увеличава. Всички низпослани книги и сухуфи са от качеството “Келям” на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. от Неговия келя̄м-и нефсӣ. Когато е на арабски се нарича Кора̄н-и керӣм. Откровението, низпослано под формата на подредени букви и което би могло да бъде изписано, изречено, чуто и запомнено, се нарича келя̄м-и ляфзӣ и Кора̄н-и керӣм. Понеже келя̄м-и ляфзӣ показва (разкрива) келя̄м-и нефсӣ, джа̄из е да бъде наречено слово и качество на Алла̄ху теа̄ля̄. Както цялото се нарича Кора̄н-и керӣм, така и частите се наричат Кора̄н-и керӣм.

Учените по правия път единодушно са заявили, че келя̄м-и нефсӣ не е създание и е вечно. Няма единодушие по отношение на това дали келя̄м-и ляфзӣ е кадӣм или ха̄дис. Част от учените, които го определят за ха̄дис, са допълнили: “Келя̄м-и ляфзӣ не бива да бъде наричан ха̄дис, защото може да породи грешното убеждение, че и келя̄м-и нефсӣ е ха̄дис.” Това е най-добрият подход към нещата. Човешкият ум, когато чуе нещо, сочещо нещо друго, веднага се сеща за посочваното. Учените по правия път, т.е. ехли суннитските учени, които са казали, че Кора̄н-и керӣм е ха̄дис, са визирали, че звуците и думите, излизащи от нашата (човешката) уста са създания (ха̄дис). Те с единодушие са казали, че и келя̄м-и нефсӣ, и келя̄м-и ляфзӣ са слово на Алла̄ху теа̄ля̄. Макар, че някои избрали пътя на метафората в случая, искали да кажат, че келя̄м-и нефсӣ е слово на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. Неговото качество ”Келям”, а изразът: “Келя̄м-и ляфзӣ е слово на Аллах” означава: “Алла̄ху теа̄ля̄ е създателят на келя̄м-и ляфзӣ.”

Въпрос: От изложената информация се разбира, че изначалното слово на Алла̄ху теа̄ля̄ не би могло да бъде чуто. Човек, който каже “Чух словото на Алла̄ху теа̄ля̄”, иска да каже “Чух изречените думи и звуци” или “Разбрах изчетените звуци или келя̄м-и нефсӣ, който е изначален”. Всички пратеници, а и всички останали хора, биха могли да чуят по двата начина. Тогава защо Мӯса̄ (алейхисселя̄м) е отличен като Келӣмуллах, т.е. човека, на когото Алла̄ху теа̄ля̄ е говорил?

Отговор: Мӯса̄ (алейхисселя̄м) – за разлика от Неговия обичай – е чул изначалното слово без букви и звуци. Както Алла̄ху теа̄ля̄ ще бъде видян в Дженнета по неразбираем и необясним начин, така и той е чул Създателя по необясним начин. Никой друг не го е чувал така. Или Мӯса̄ (алейхисселя̄м) е чул словото на Хак теа̄ля̄ чрез звук, но не само с ушите си, а с всички частици на тялото и от всички посоки. Или го е чул само откъм посоката на дървото, но не под формата на звук, нито пък с въздушни вибрации или нещо друго. Поради факта, че Го е чул по един от тези три начина, получил името Келӣмуллах. Мухаммед (алейхиссаля̄ту весселя̄м) също е чул Алла̄ху теа̄ля̄ по изказания начин в нощта на Възнесението и в моменти на получаване на вахий (откровение) от Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м).

4 – Четвъртото от шестте условия е да се вярва в пророците на Алла̄ху теа̄ля̄. Те са изпратени, за да покажат и насочат хората по харесван от Алла̄ху теа̄ля̄ път. Русул е множественото число на расӯл. Речниковото значение на думата е “пратеник” или “вестоносец”. В исляма расӯл означава “благороден човек, който по природа, характер, знание и разум превъзхожда всички хора на своето време. Няма пророк с лоша черта в характера или нехаресвано състояние.” Пeйгамберите притежават качеството исмет (безгрешност). Не вършат малки и големи грехове преди или след като им се съобщи, че са пейгамбери. [Неверниците, които коварно се опитват да унищожат исляма отвътре, казват, че Мухаммед (алейхисселя̄м) е колел курбани пред идолите и статуите преди да стане пейгамбер, и за доказателство сочат книгите на безмезхебниците (хората от заблудените течения). Неистинността на тези грозни клевети проличава от редовете горе.] При тях не се появяват недостатъци, като слепота и глухота, от момента, в който им се съобщи, че са пейгамбери, до разпространяването на тази вест навсякъде. Трябва да се вярва, че всеки пророк притежава седем качества: ема̄нет (вярност), съдк (правдивост), теблӣг (известяване), ада̄лет (справедливост), исмет (безгрешност), фета̄нет и емнул-азл, т.е. никога не се премахват от списъка на пейгамберите. Фета̄нет означава много развит ум.

Всеки пейгамбер, донесъл нова религия, се нарича расӯл. Пейгамбер, който не е донесъл нова религия, а призовавал към тази на предишен пророк, се нарича небӣ. По отношение на призоваване на хората към религията на Алла̄ху теа̄ля̄, няма разлика между расӯл и небӣ. Трябва да се вярва във всички пророци, без да се прави разлика между тях, да се знае, че всеки един от тях е говорил истината. Отричането на един е равносилно на отричане на всички.

Човек не би могъл да стане пейгамбер с лични усилия, гладуване, правене на много иба̄дет или понасяне на тежки изпитания. Това става единствено с избирането на Алла̄ху теа̄ля̄. Създателят е изпратил религии посредством тях, за да покаже на хората пътя на щастието, спокойствието и спасението в двата свята. Въпреки множеството им врагове, техните подигравки и мъчения, нищо не успяло да спре нито един от пратениците в съобщаване на заповедитe на Алла̄ху теа̄ля̄. За да докаже на хората, че пратениците говорят истината и носят правдата, Алла̄ху теа̄ля̄ ги е подкрепил с чудеса. Никой не е успял да се противопостави с нищо на тези необикновени явления. Тези, които приемат съответния пророк, стават от неговия уммет (умма, общност). В Съдния ден на тези пейгамбери ще им се даде възможността да се застъпят за грешниците от своите общности и това тяхно застъпничество ще бъде прието. Освен пейгамберите, право на застъпничество ще получат учените, праведните и евлиите, и техният шефа̄’ат също ще бъде приет. Пейгамберите (алейхимус-салева̄ту вет-теслӣма̄т) са живи в гробовете си по незнаен за нас начин. Благословените им тела не се разлагат в земята. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Пейгамберите кланят нама̄з в гробовете си и извършват хадж.”

[Днес в Арабия има хора, наречени вахабии, които не вярват в тези хадӣс-и шерӣфи и определят за кя̄фири истинските мюсюлмани, вярващи в тях. Тъй като тълкуват погрешно свещените а̄йети и хадӣси с неясно значение, не стават неверници, а ехли бид’ат (еретици). Причиняват много голяма вреда на мюсюлманите. Вахабизмът е основан от глупак на име Мухаммед бин Абдулвеххаб от Неджд. Английският шпионин Хамфър го подвел с отклонените идеи на Ибни Теймиййе⁹. После, посредством египтянин на име Мухаммед Абдух¹⁰, вахабизмът бил разпространен сред турците и в целия свят. Учените на ехли суннет в стотици книги са казали, че те не са пети мезхеб, а отклонено течение, попаднало в заблуда. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ опази младите религиозни водачи от отклоняване към вахабизма, сформиран от англичаните, и да им отреди да бъдат по пътя на учените на ехли суннет, похвалени в хадӣс-и шерӣфи.]

Когато благословените очи на пейгамберите (алейхимусселя̄м) спят, очите на сърцата им будуват. В изпълняване на възложените им задачи са равни. Горепосочените качества ги притежава всеки един от тях. Никога един пейгамбер не би могъл да бъде премахнат от списъка с пророци, но евлиите биха могли да загубят своите степени. Само мъжете могат да бъдат пророци. Джин, меля̄ике или жена не биха могли да станат пейгамбери на хората. Меля̄икетата или джиновете не биха могли да достигнат до техните степени. Пейгамберите, от своя страна, имат йерархия помежду си. Различия има в броя на повярвалите в тях, големината на страните, в които са изпратени, притежаваните от тях знания, мащаба на разпространение на знанията им, брой и продължителност на чудесата, личен авторитет и др. Във всички тези аспекти последният пророк Мухаммед (алейхисселя̄м) е над останалите. Пророците расӯл са по-високопоставени от пророците небӣ, а улю’л-азм са над пейгамберите расӯл.

Броят на пророците (алейхимуссалева̄ту веттеслӣма̄т) на Алла̄ху теа̄ля̄ не е известен с точност. Известно е, че са повече от сто двадесет и четири хиляди. Триста и тринадесет или триста и петнадесет от тях са расӯл. Шестима измежду тях са притежатели на най-високите степени. Наричат се улю’л-азм. Това са Āдем, Нӯх, Ибра̄хӣм, Мӯса̄, Ӣса̄ и Мухаммед Мустафа̄ (алейхимуссаля̄ту весселя̄м).

Имената на тридесет и трима от тях са известни. Това са: Āдем, Идрӣс, Шӣт или Шӣс, Нӯх, Хӯд, Са̄лих, Ибра̄хӣм, Лӯт, Исма̄’ӣл, Исхак, Йа’кӯб, Йӯсуф, Еййӯб, Шу’айб, Мӯса̄, Ха̄рун, Хъдър, Йӯша’ бин Нӯн, Илия̄с, Елйеса’, Зулкифл, Шем’ун, Ишмоил, Йӯнус бин Мета̄, Да̄вуд, Сюлейма̄н, Локма̄н, Зекериййа̄, Яхия̄, Узейр, Ӣса̄ бин Мерйем, Зулкарнейн и Мухаммед (алейхи ве алейхимуссалева̄ту весселя̄м).

Имената на само двадесет и осмина от тях са известени в Кора̄н-и керӣм. Шӣт, Хъдър, Йӯша’, Шем’ун и Ишмоил не са съобщени. От тези двадесет и осмина не е сигурно дали Зулкарнейн, Локма̄н и Узейр са пейгамбери или не. Написано е в тридесет и шесто писмо от втория том на книгата “Мектӯба̄т-и Ма’сӯмиййе”, че преданията, посочващи Хъдър за пейгамбер, са силни. В сто осемдесет и второ писмо пише: “Хъдър (алейхисселя̄м) се появява в човешка форма и върши някои дела, но това не доказва, че е жив. Алла̄ху теа̄ля̄ е позволил на душата му – като на душите на пейгамберите и евлиите – да се появява в човешки вид. Да се види такъв образ не е доказателство, че са живи.” Второто име на Зулкифл (алейхисселя̄м) е Харкъл. Някои казват, че той е Илия̄с, Идрӣс или Зекериййа̄ (алейхисселя̄м).

Ибра̄хӣм (алейхисселя̄м) е Халӣлюллах, защото в сърцето му е нямало нищо друго освен Алла̄ховата любов. Мӯса̄ (алейхисселя̄м) е Келӣмуллах, защото Алла̄ху теа̄ля̄ е говорил с него. Ӣса̄ (алейхисселя̄м) е Келиметуллах, защото е нямал баща, а се родил със словото “Бъди!” на Алла̄ху теа̄ля̄, и изнасял проповеди, наситени с мъдрост.

Най-ценен, високопоставен и честит сред синовете на Āдем и причина за създаването на всички творения е Хабӣбуллах Мухаммед (алейхисселя̄м). Всичко е създадено в негово име. Нещата, разкриващи факта, че е Хабӣбуллах [т.е. Любимият на Алла̄ху теа̄ля̄], и притежаваните от него висота и ценност, са многобройни. За него не е подходящо да се ползват думи от рода на “беше победен”, “сразeн” или други подобни. В Съдния ден пръв ще стане от гроба си, пръв ще отиде на мястото на Махшера и пръв ще влезе в Дженнета. Макар че чудесата му са неизброимо много и никой не би успял да ги преброи, ще напишем за чудото “Ми’ра̄дж”, за да украсим с него нашата книга:

Докато бил в леглото си в Мекка, Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) бил събуден и заведен в Месджид-и Акса̄, Йерусалим. Оттам бил въздигнат в небесата и след седмото небе бил заведен на желаните от Алла̄ху теа̄ля̄ места. В събитието Ми’ра̄дж трябва да се вярва по този начин. [Отклоненото шиитско течение, наречено исма̄’ӣлии, както и ислямските врагове, които се опитват да се покажат за ислямски учени, се стараят да подмамят младежите като им казват: “Ми’ра̄джът е бил състояние и се е осъществил с душа, а не тяло.” Не бива да се купуват вредни книги с такова съдържание и да се вярва в тях. Ми’ра̄джът е обяснен в детайли в множество книги например в “Шифа̄-и шерӣф”¹¹.] Отишъл с Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) от Мекка до Сидра-тул-мунтеха, дърво на шесто и седмо небе. Никакво знание и изкачване не би могло да премине оттатък. В Сидра Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) видял Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) в истинския му вид с шестстотинте му криле. Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) останал там. От Мекка до Йерусалим, или до седмото небе, Расӯлюллах (алейхиссаля̄ту весселя̄м) бил пренесен с Бурак. Това е бяло дженнетско животно по-голямо от магаре, но по-малко от муле. Не било от земните животни и нямало пол. Движило се е с голяма бързина. Стъпвало на най-далечното място, което можело да се види с очи. В Месджид-и акса̄ Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) станал има̄м на пейгамберите и ги водил в нощния или сутрешния нама̄з. Душите на пратениците се появили там в своя човешки образ. От Йерусалим до седмото небе бил пренесен за един миг по незнайна стълба, наречена Ми’ра̄дж. По пътя меля̄икетата (ангелите) били наредени отляво и отдясно и хвалели Расӯлюллах. На всяко небе Джебра̄ӣл (алейхисселя̄м) благовестявал за идването на Мухаммед (алейхиссаля̄ту весселя̄м). На всяко небе Расӯлюллах виждал по един пейгамбер и се поздравявал с него. В Сидра видял множество изумителни неща, видял благословиите в Дженнета и изтезанията в Джехеннема, но не се загледнал в нищо, защото изпитвал желание и копнеж да види Алла̄ху теа̄ля̄. Отвъд Сидра пътувал сам, сред сияния. Чул звуците на писалките на меляикетата. Преминал през седемдесет хиляди завеси. Разстоянието между две завеси било колкото път, изминаван за петстотин години. След това на дюшек, наречен Рефреф и по-ярък от слънцето, преминал през Кюрсӣ. Достигнал до Арша на Алла̄ху теа̄ля̄. Излязъл извън Арша, времето, пространството и материалния свят. Достигнал до степен, откъдето можел да чуе словото на Алла̄ху теа̄ля̄. Видял Алла̄ху теа̄ля̄ по начин, който не може да бъде разбран и обяснен. Видял Го както Създателят ще бъде видян в Дженнета, извън време и пространство. Говорил с Него без букви и звуци. Прославил и възхвалил Алла̄ху теа̄ля̄. Сдобил се с безброй подаръци и почести. Петдесет пъти нама̄з на ден станали фарз за него и за общността му, но постепенно били намалени до пет чрез посредничеството на Мӯса̄ (алейхисселя̄м). Преди това се кланяло само сутрин и следобед или през нощта. След това дълго пътешествие, получавайки подаръци и благословии, и виждайки какви ли не изумителни неща, бил върнат обратно в леглото си. Мястото му още не било изстинало. Това, което ние написахме е изучено от а̄йетите и хадӣс-и шерӣфите. Въпреки че не е ва̄джиб да се вярва във всичко изброено, учените на ехли суннет са ги съобщили и онзи, който не им вярва, напуска правия път и попада в заблуда, а невярващият в а̄йетите и хадӣс-и шерӣфите става кя̄фир (неверник).

Нека посочим някои от безбройните аргументи, доказващи, че Мухаммед (алейхисселя̄м) е Сеййид-ул-енбия̄, т.е. най-високопоставеният сред пейгамберите (алейхимуссалева̄ту веттеслӣма̄т):

В Съдния ден всички пейгамбери ще бъдат под сянката на неговото знаме. Алла̄ху теа̄ля̄ е повелил на всеки пейгамбер: “Ако доживеете до времето, когато Моят избраник сред създанията и любим – Мухаммед (алейхисселя̄м) – стане пейгамбер, повярвайте в него и му помагайте!” Всички пратеници са завещавали това на общностите си.

Мухаммед (алейхисселя̄м) е Ха̄тему’л-енбия̄, т.е. след него няма да дойде друг пейгамбер. Благословената му душа била създадена преди всички пратеници. С ранга на пейгамбер бил дарен пръв той и нубувветът (пророчеството) приключил с неговото раждане. Към края на света, във времето на хазрети Мехдӣ, Ӣса̄ (алейхисселя̄м) ще слезе от небето в Шам, ще бъде от общността на Мухаммед (алейхисселя̄м) и ще разпространи неговата религия.

[Отклонените хора, наречени ка̄дия̄нии или ахмедии, организирани от англичаните в Индия през 1296 (1880) г., изговарят лъжи и клевети и за Ӣса̄ (алейхисселя̄м). Макар да твърдят, че са мюсюлмани, работят за унищожаване на исляма отвътре. Издадена е фетва̄, че не са мюсюлмани.

Друга еретична група, съставена от зъндъци и появила се в Индия, е джема̄’атут-теблӣгиййе. Тази секта е основана през 1345 (1926) г. от невеж на име Илия̄с, който казвал: “Мюсюлманите потънаха в заблуда. В съня си бях възложен с повелята да ги спася.” Техният учител говорел това, което четял от книгите на еретиците Незӣр Хусеин, Решӣд Ахмед Кенкухӣ и Халӣл Ахмед Сеха̄ранпӯрӣ. Тези отклонени хора, с цел да заблудят мюсюлманите, винаги говорят за важността на нама̄за и джемаата. Факт обаче е, че нито нама̄зите, нито останалите иба̄дети (служения) на ехли бид’ат, т.е. хората, неследващи мезхеба ехли суннет, не се приемат. Първото нещо, което тези хора трябва да направят, е да прочетат книгите на суннитските учени, да се спасят от грешните си убеждения и да станат истински мюсюлмани. Хора, които тълкуват грешно а̄йетите със скрити значения в Кора̄н-и керӣм, се наричат ехли бид’ат или отклонени. А тези ислямски врагове, които дават значения на а̄йетите в съгласие със своите коварни и грешни мисли, се наричат зъндъци. Тези хора се опитват да променят Кора̄н-и керӣм и исляма. Най-големият враг на исляма, който организира появата на тези еретици и ги поддържа, са англичаните. Харчат милиарди, за да разпространят из цял свят тези отклонени групи. Простите и невежи членове на теблӣг джема̄’ат, попаднали в капана на англичанина неверник, с цел да измамят мюсюлманите, наричат себе си ехли суннет, кланят нама̄з и изричат лъжи. Абдуллах ибни Мес’ӯд е казал: “Ще има хора, които ще кланят нама̄з, но няма да имат религия.” Тези хора ще горят за вечно в дъното на Джехеннема. Част от тях носят огромни чалми като щъркелови гнезда, свити по върховете на минарета, пускат дълги бради и носят джуббета, четат а̄йети и им дават грешни значения. Мамят мюсюлманите. Въпреки това в хадӣс-и шерӣф се казва: “Инналла̄хе ля̄ йензуру иля̄ суверикум ве сия̄бикум ве ля̄кин йензуру иля̄ кулйӯбикум ве ниййа̄тикум.” (Алла̄ху теа̄ля̄ не гледа вашия външен вид и вашите дрехи, а гледа вашите сърца и възнамерения.) Стих:

Кадд-и бюленд да̄ред, деста̄р па̄ре па̄ре,

Чун а̄шийа̄н-ъ леклек, бер келле-и мина̄ре.

Тъй като тези хора не са в състояние да отговорят на книгите на Издателство Хакӣкат Кита̄беви, разкриващи техните лъжи, казват: “Тези книги са грешни, отклоняват хората. Не ги четете.” Най-видният белег на зъндъците, които са вид ислямски врагове, е стремежът им да възпират хората от четене на писанията на суннитските учени и истинските книги.]

Мухаммед (алейхисселя̄м) е най-високопоставеният пророк и милостта на Алла̄ху теа̄ля̄ към световете. Осемнадесет хиляди свята се възползват от неговото море на милостта. С единодушието на всички учени той е Пейгамберът на всички хора и джинове. Много учени са казали, че е Пейгамберът и на меля̄икетата, растенията, животните и всяка материя. За разлика от него другите пейгамбери били изпращани на определени държави или народи, а Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е Пейгамберът на всички светове, на всички живи и неживи творения. Алла̄ху теа̄ля̄ се обръща към всички пейгамбери по име, а към Мухаммед (алейхисселя̄м) като: “О, пейгамбере Мой!” Всяко чудо, дадено на другите пейгамбери, е дадено и на него. Алла̄ху теа̄ля̄ е дарил своя възлюбен Пейгамбер с повече блага и чудеса, отколкото всеки друг пророк. Бил сътворен с безброй достойнства и почести: Луната се разделила на две части, когато направил знак с благословената си ръка; камъните, които взел в дланта си, започнали да изричат името на Алла̄ху теа̄ля̄; дърветата го поздравявали, казвайки: “Я, Расӯляллах!”; сухият палмов ствол на име Ханна̄не заплакал на глас, когато Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) се отдалечил от него; чиста вода потекла през благословените му пръсти; в отвъдното е дарен с високите степени Мака̄м-ъ Махмӯд, Шефа̄’ат-ъ кубра̄, басейнът Кевсер, Весӣле и Фадӣле; имал честта да види Алла̄ху теа̄ля̄ преди да влезе в Дженнета; имал най-прекрасните морални черти като прекрасна вяра, знание, кротост, търпение, благодарност, зюхд (откъснатост от земния живот), целомъдрие, справедливост, героизъм, свян, смелост, скромност, мъдрост, благоприличие, добродушие и милост. Никой освен Алла̄ху теа̄ля̄ не знае броя на чудесата, с които го дарил. Неговата религия отмени всички предишни. Неговата религия е най-добрата и най-високопоставената сред всички останали. Неговата общност е по-високопоставена от другите. Евлиите на неговата общност имат по-висока чест от евлиите на другите общности.

Сред евлиите в общността с най-голямо право да бъде халӣф на Пейгамбера ни (алейхисселя̄м) бил Ебӯ Бекр-и Съддӣк (радиялла̄ху анх). Той е водачът на има̄мите и евлиите, и след пророците е най-високопоставеният и добродетелен човек на всички времена. Той пръв заслужил статута и достойнството да бъде халӣф. С подкрепата и благословията на Алла̄ху теа̄ля̄, не е почитал идоли дори преди времето на исляма. Бил опазен от недостатъци като неверие и еретизъм. [От тези обяснения би могло да се разбере колко долни и невежи са онези, които твърдят и пишат, че Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) се е кланял на идоли преди да му бъде съобщено, че е пейгамбер.]

След него най-високопоставен сред хората е Фа̄рӯк-и а’зам – вторият халӣф Омер бин Хатта̄б (радиялла̄ху анх), когото Алла̄ху теа̄ля̄ избрал за приятел на своя възлюбен Пейгамбер.

След него най-високопоставен сред хората е третият халӣф на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) – Зиннӯрейн Осма̄н бин Аффа̄н (радиялла̄ху анх), съкровище от добрини, източник на вяра и духовно познание.

След него най-достоен сред хората е четвъртият халӣф на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), лъвът на Алла̄ху теа̄ля̄ – Али бин Ебӯ Та̄либ, притежател на удивителни превъзходства.

Хазрети Хасан станал халӣф след него. Тридесетте години на халӣфата, съобщени в благословен хадӣс, приключили с него. След него най-високопоставен сред хората е Хусейн бин Али (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхум), светлината на очите на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем).

Тези превъзходства се основават на повече спечелени сева̄би; изоставяне на родина и близки в името на исляма; приемане на религията преди другите; следване на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) в най-голяма степен; стриктно следване на Сунната; усилие за разпространение на религията и предотвратяване на неверието, анархията и безредието.

Хазрети Али (радиялла̄ху анх) приел исляма преди всички, с изключение на хазрети Ебӯ Бекр (радиялла̄ху анх). Но тогава бил дете, нямал имот, живеел в къщата на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и му служел. Ето защо неговото приемане на исляма не е довело до приемане на религията от страна на неверниците и не било причина те да си вземат поука или да се удържи победа над тях. От друга страна, приемането на исляма от страна на другите трима халӣфи укрепило исляма. Тъй като има̄м Али и неговите деца (радиялла̄ху анхум) били от най-близките роднини на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и съдържали частици от благословената му кръв, биха могли да бъдат определени за по-високопоставени от Съддӣк-и екбер (хазрети Ебӯ Бекр) и Фа̄рӯк-и а’зам (хазрети Омер), но това превъзходство не е във всяко отношение и с него не печелят общо предимството пред тези велики хора. Такъв е случаят и с Хъдър (алейхисселя̄м), който изучил на някои неща Мӯса̄ (алейхисселя̄м). [Ако кръвната връзка беше единственият критерий за превъзходство, хазрети Абба̄с щеше да е по-високопоставен от хазрети Али. Освен това Ебӯ Та̄либ и Ебӯ Лехеб, които били много близки роднини на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), останали лишени от честта и превъзходството дори на вярващ с най-ниска степен.] Хазрети Фа̄тима е по-високопоставена от хазрети Хадӣдже и хазрети Āише (радиялла̄ху анхунне), защото била по-близка до Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) по отношение на кръвна връзка. Но превъзходство в един аспект не показва превъзходство във всички аспекти. Учените са казали различни неща [имат различни иджтиха̄ди] относно коя от тях е по-високопоставена. Както се разбира от хадӣс-и шерӣф, тези три жени, заедно с хазрети Мерйем и съпругата на Фараона хазрети Āсийе (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхунне еджма’ӣн), са най-велики сред земните жени. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Фа̄тима е най-възвишена сред дженнетските жени, а Хасан и Хусейн са най-възвишените сред дженнетските младежи.” Това показва превъзходство в един аспект.

Следващите най-велики сред Есха̄б-и кира̄м са ашере-и мюбешшире – десетимата саха̄бии, благовестени с Дженнет. След тях най-велики са 313-те вярващи, участвали в битката при Бедр. Следващите са 700-те смели вярващи, участвали в битката при Ухуд. След тях се нареждат 1400-те саха̄бии, дали клетва на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) под дървото. Това събитие се нарича Бӣ’ат-ур-ридва̄н.

Есха̄б-и кира̄м пожертвали живота и имуществото си в името на Расӯл-и екрем (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и му помагали. За нас е ва̄джиб (задължение) да споменаваме имената на всеки от тях с почит и любов. Никак не е допустимо да изговаряме думи, непристойни за тяхното величие. Неуважителното споменаване на техните имена е заблуда и ерес.

Човек, който обича Расӯлюллах, трябва да обича и всички негови саха̄бии (другари), защото в хадӣс-и шерӣф се казва: “Този, който обича моя Есха̄б, ги обича, защото обича мен. Този, който не обича тях, не обича и мен. Този, който нарани тях, е наранил мен. А наранилият мен, е наранил Алла̄ху теа̄ля̄. А наранилият Алла̄ху теа̄ля̄, несъмнено ще бъде наказан.” В друг хадӣс-и шерӣф се казва: “Когато Алла̄ху теа̄ля̄ поиска да стори добро на някого от моята общност, поставя в сърцето му любов към моя Есха̄б и той ги заобичва, както обича себе си.”

Ето защо не бива да се предполага, че войните между Есха̄б-и кира̄м са водени с лош умисъл или с желание да станат халӣфи, или поради страсти на нефса. Да се мисли така и да се клеветят тези велики хора е проява на лицемерие, и това би довело човек до беда, защото пороци като ревност, желание за високи постове и пристрастеност към земно, били заличени от сърцата им, бидейки до Расӯлюллах и чувайки благословените му думи. Те се пречистили изцяло от лоши черти като алчност и омраза. Дори човек, който остава в продължение на няколко дни в присъствието на евлия от общността на този велик Пейгамбер (саллялла̄ху алейхи ве селлем), се възползва от красивия морал и превъзходства на този евлия, изчиства се и се спасява от пристрастеност към земно. Имайки предвид това, как би могло да се предположи, че другарите на Расӯлюллах – обичащи Пейгамбера ни повече от всичко друго, пожертвали живота и имота си в негово име и напуснали родните си места, и влюбени в думите на Хабӣбуллах, които били храна за душите – не се пречистили от лоши нрави и желания на нефса? Как би могло да се мисли, че те се сбили заради мършата на този временен свят? Тези велики хора несъмнено били по-чисти от всички други. Нима е достойно да оприличаваме различията и войните между тях на тези измежду злонамерени хора като нас? Достойно ли е да казваме, че се сбили за земни блага и поради порочни желания на нефса? Не е допустимо да се мислят подобни грозни неща за Есха̄б-и кира̄м. Човек, който говори това, нима изобщо не мисли, че враждата към Есха̄ба е проява на вражда към Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), който ги е изучил и възпитал. Да се петни тях е равносилно на опетняване на Расӯлюллах. Ето защо големите учени на исляма са казали: “Не е повярвал в Расӯлюллах онзи, който не уважава и не е разбрал величието на Есха̄б-и кира̄м.” Войните Джемел (Камила) и Съффӣн не биха били основание за клеветенето им. Поради някои религиозни причини нито един от онези, които били срещу хазрети Али, не е лош, а реално дори всички те са спечелили сева̄би. В хадӣс-и шерӣф се казва: “Муджтехидът, който е сбъркал, ще получи един сева̄б (награда), и две или десет онзи, който е намерил истината. Единият сева̄б е за правенето на иджтиха̄д, а вторият е за намирането на истината.” Борбите между тези велики личности на исляма не били поради инат и вражда. Причината била разликата в техните иджтиха̄ди. Всеки от тях е искал да изпълни заповедта на исляма. Всеки от Есха̄б-и кира̄м е бил муджтехид (т.е. велик ислямски учен). [Например в хадӣс-и шерӣф, фигуриращ на 298 стр. в “Хадӣка”, се казва, че Амр бин Āс (радиялла̄ху теа̄ля̄ анх) бил муджтехид.]

За всеки муджтехид е фарз да действа в съответствие със заключението, до което е достигнал чрез своя иджтиха̄д, дори той да не съвпада с този на по-голям муджтехид. Не е джа̄из да следва друг иджтиха̄д. Ебӯ Йӯсуф и Мухаммед Шейба̄нӣ, учениците на има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе¹², и Ебӯ Севр и Исма̄’ӣл Музенӣ, учениците на има̄м Мухаммед Ша̄фи’ӣ¹³, в много неща не последвали иджтиха̄дите на своите учители и в някои неща, за които техните учители казали, че са хара̄м (забранени), те казали, че са халял (разрешени), а за други, за които техните учители казали, че са халял, те казали, че са хара̄м. За тези техни възпитаници не би могло да се каже, че са станали лоши или извършили грях. Абсолютно никой не е казал нищо подобно, защото и те били муджтехиди като учителите си.

Да, вярно е че хазрети Али (радиялла̄ху анх) бил по-високопоставен и по-учен от хазрети Му’а̄вийе и Амр бин Āс (радиялла̄ху анхума̄). Имал е много качества, с които се е отличавал от тях, и неговият иджтиха̄д бил по-проницателен и точен от техния. Поради факта обаче, че всеки от Есха̄б-и кира̄м е бил муджтехид, за тези двамата не било джа̄из да последват иджтиха̄да на този велик има̄м (религиозен водач).

Въпрос: В битките Джемел и Съффӣн много от муха̄джирите (мекканските преселници) и енса̄рите (мединските мюсюлмани, помагачите) сред Есха̄б-и кира̄м последвали хазрети Али. Подчинили му се. Въпреки че всички били муджтехиди, те счели за ва̄джиб да последват има̄м Али. Това показва, че и за муджтехидите е било ва̄джиб да последват има̄м Али. Правилно ли ще е да се каже, че е трябвало да го последват, дори иджтиха̄дите им да не съвпадали?

Отговор: Тези, които последвали хазрети Али и се били редом с него, са минали на негова страна, не за да последват неговия иджтиха̄д, а защото и техните иджтиха̄ди съвпадали с иджтиха̄да на Има̄ма, и това сторило за тях ва̄джиб да последват Али (радиялла̄ху анх). По същия начин иджтиха̄дите на много видни сподвижници (саха̄бии) на Пейгамбера (алейхисселя̄м) не съвпадали с този на хазрети Али и за тях било ва̄джиб да воюват с великия има̄м. В това време Есха̄б-и кира̄м отсъдили по три различни начина. Една част разбрали, че хазрети Али е прав и за тях се оказало ва̄джиб да го последват, а друга част сметнали за правилни иджтиха̄дите на воюващите с Има̄ма и за тях се оказало ва̄джиб да последват воюващите с Али (радиялла̄ху анх). Трета част от Есха̄ба пък рекли: “Не бива да се следва никоя от двете страни. Не трябва да се воюва” и техният иджтиха̄д сторил за тях да е ва̄джиб да не се месят във войните. Всички тези три страни несъмнено били прави и получили сева̄б.

Въпрос: Отговорът, изложен по-горе, показва, че воюващите срещу хазрети Али (радиялла̄ху теа̄ля̄ анх) също били прави. От друга страна обаче, учените на ехли суннет казват, че хазрети Али е бил прав, а опонентите му сгрешили, но били опростени, защото имали оправдание, или получили сева̄б? Какво би могло да се каже за това?

Отговор: Великите личности в исляма, като има̄м Ша̄фи’ӣ и Омер бин Абдул’азӣз, са казали, че не е джа̄из да се каже, че е постъпил грешно за който и да е от Есха̄б-и кира̄м. Допълнили, че не е правилно да се каже “Сгрешиха!” за големите. Не е джа̄из за нискостоящите хора да изговарят за високопоставените изрази от рода на: “Постъпил е добре”, “Сбъркал е”, “Това ни харесва” или “Не одобряваме това”. Както Алла̄ху теа̄ля̄ не изцапа ръцете ни с кръвта на тези велики хора, така и ние следва да пазим езиците си от думи като: “Прав е бил” или “Сгрешил е.” Големите ислямски учени, които са проучили доказателствата и обстоятелствата, са казали: “Има̄м Али е бил прав, а отсрещните сгрешили”, но с това искали да кажат, че: “Ако хазрети Али е имал възможността да поговори с отсрещните, щял да ги убеди да отсъдят като него.” Ето защо въпреки че хазрети Зубейр бин Авва̄м е бил срещу хазрети Али във войната Джемел, той проучил в по-големи тънкости нещата и променил своя иджтиха̄д, отказвайки се от войната. Ето така следва да се разбират словата на сунитските учени. Не е джа̄из да се каже: “Хазрети Али и тези, които били на негова страна, били напътени, а онези от Есха̄б-и кира̄м, които били на страната на майка ни Āише-и Съддӣка, се отклонили в грешен път.”

Тези войни между Есха̄б-и кира̄м били породени от различията в иджтиха̄дите. Иджтиха̄дът е клон на ахкя̄м-и шер’иййе (заповедите и забраните на исляма). Те нямали никакви различия в основите на исляма. Днес някои хора проявяват неуважение и говорят лошо за велики имена в религията като Му’а̄вийе и Амр ибни Āс (радиялла̄ху анхума̄). Не разбират, че да се клевети и подценява Есха̄ба е равносилно на клеветене и подценяване на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем). В “Шифа̄-и шерӣф” пише: “Има̄м Ма̄лик бин Енес е казал: “Човек, който петни и унижава Му’а̄вийе и Амр ибни Āс (радиялла̄ху анхума̄)¹⁴ заслужава същите думи, които изговаря против тях. Онези, които говорят или пишат против тях и не им оказват уважение, трябва да бъдат подложени на тежко наказание.” Нека Алла̄ху теа̄ля̄ изпълни сърцата ни с любов към Есха̄ба на Своя Любим! Праведниците и боящите се от Алла̄ху теа̄ля̄ обичат тези велики хора, а лицемерите и грешниците ги ненавиждат.

[Онези, които съзнават стойността и величието на Есха̄ба на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и обичат, и уважават всеки един от тях, и вървят по пътя им, се наричат ехли суннет. Онези, които твърдят, че обичат едни от тях и не харесват други, и клеветят повечето от тях, с което не следват пътя на абсолютно нито един от Есха̄ба, се наричат ра̄физии или шиити. Ра̄физиите са много в Иран, Индия и Ирак. В Турция ги няма. Част от тях, за да заблудят чистосърдечните алевии в Турция, назовали себе си алевии, което означава: “Мюсюлмани, обичащи хазрети Али (радиялла̄ху анх).” Да обичаш някого означава да следваш неговия път и да обичаш онези, които той обича. Ако тези хора бяха по пътя на хазрети Али (радиялла̄ху анх), щяха да вървят по дирите му. Има̄мът е обичал всеки един от Есха̄б-и кира̄м и бил съветникът, приятелят на втория халӣф – Омер (радиялла̄ху анх). Омъжил дъщеря си Умму Гулсум, родена от Фа̄тима (радиялла̄ху анха), за хазрети Омер. На хутбе хазрети Али е казал следното за хазрети Му’а̄вийе: “Нашите братя се отделиха от нас. Те не са кя̄фири (неверници) и фа̄сици (грешници). Такъв е техният иджтиха̄д.” Когато хазрети Талха (радиялла̄ху анх), воюващ срещу него, паднал шехӣд (мъченик), хазрети Али почистил пръстта по лицето му и водил погребалния му нама̄з. В Кора̄н-и керӣм Алла̄ху теа̄ля̄ по смисъл казва, че “Вярващите са братя”. Последният а̄йет на сӯра Фетх (Победата) ни съобщава, че “Eсхаб-и кирам се обичат един друг”. Да не се обича дори един от тях или най-лошото – да се проявява вражда към тях, е равносилно на неверие спрямо Кора̄н-и керӣм. Учените на ехли суннет са разбрали много добре превъзходството на Есха̄б-и кира̄м (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхум еджма’ӣн) и ни заповядали да обичаме всеки един от тях, с което избавили мюсюлманите от беда.

Тези, които не харесват Ехл-и бейт, т.е. Али (радиялла̄ху анх) и неговите синове, и водят вражда към тези големци на ехли суннет, се наричат ха̄риджии. Днес се наричат йезидии. Имат твърде грешни убеждения и религия.

Отклонената секта, която претендира, че обича всички сахабии, но не върви по техен път, се нарича вахабизъм. Уахабиите наричат грешните си мисли: “Пътя на Есха̄б-и кира̄м”. Вахабизмът е съставен от отклонените идеи на безмезхебника Ибни Теймиййе, поместени в неговите книги, и лъжите на английския шпионин Хамфър. Тези хора не харесват улемите на ехли суннет, тасаввуфските учени и шиитите и клеветят всички тях. Смятат се за единствените мюсюлмани. Определят за мушрици (езичници) онези, които не са като тях и смятат за халял (позволено) да им отнемат живота и имота. Следователно те стават иба̄хии. Извличат грешни значения от нассовете, т.е. от Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите, и мислят, че ислямът се изчерпва с тях. Отричат едилле-и шер’иййе (доказателствата, източниците в религията) и повечето хадӣс-и шерӣфи. Учените на четирите мезхеба са написали много книги, които категорично доказват, че онези, които се отделят от ехли суннет, стават еретици и нанасят голяма вреда на исляма. За по-подробна информация прочeтете турските книги “Кия̄мет ве Āхирет” и “Се’а̄дет-и ебедиййе”, както и арабските “Минха-тул-вехбиййе”, “Ет-Тевессул-у бин-Небӣ ве бис-Са̄лихӣн”, “Себӣл-ун-неджа̄т”, и персийската книга “Сейф-ул-ебра̄р”. Тези ценни книги, както и още много, написани с цел да опровергаят ехли бид’ат, са публикувани от истанбулското книгоиздателство Хакӣкат Кита̄беви. Както в третия том на “Ибни Āбидӣн”¹⁵, където се говори за грешниците, така и в турската книга “Нимет-и ислям”, в темата за брака, ясно е записано, че вахабиите са иба̄хии. Еййӯб Сабрӣ паша¹⁶, един от адмиралите на Султа̄н Абдулхамӣд ха̄н, в своите книги “Мир’а̄т-ул-харамейн” и “Та̄рӣх-и вехха̄биййа̄н”, както и Ахмед Джевдет паша, в седмия том на своята книга по история, дават подробна информация за вахабиите. Йӯсуф Небха̄нӣ в арабската си книга “Шева̄хид-ул-хак”, издадена в Египет, също тотално опровергава вахабиите и Ибни Теймиййе. Петдесет страници от тази книга бяха добавени към книгата ни “Ислямските учени и вахабиите”, която е отпечатана на арабски през 1972 г.

Еййӯб Сабрӣ паша (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) казва: “Вахабизмът се появил след кървава и пълна с изтезания революция през 1205 (1791) г. в Арабския полуостров.” Мухаммед Абдух от Египет бил от хората, които се опитали да разпространят вахабизма и безмезхебието по целия свят посредством своите книги. Той бил представен на младежите като “велик ислямски учен”, “съвременен мислител” и “ценен реформатор”. Въпреки това, Абдух открито пишел за възхищението си към Джема̄леддӣн Ефга̄нӣ¹⁷, който бил масон и шеф на масонската ложа в Кайро. Враговете на исляма, чакащи в засада, за да премахнат ехли суннет и унищожат исляма, се представили за ислямски религиозни водачи и започнали да подклаждат това фитне (заблуда), възхвалявайки религията ни. Абдух бил издигнат в небесата. Великите учени на ехли суннет и мезхеб има̄мите били обявени за невежи и започнали дори да не се споменават техните имена. Въпреки това обаче чистите и благородни наследници на нашите достойни предци мъченици, които пожертвали своя живот в името на любовта към Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и исляма, не се поддали на милионните пропаганди и реклами. Дори не чули и опознали тези измислени “герои” на исляма. Алла̄ху теа̄ля̄ защитил децата на мъчениците от тези подли атаки срещу исляма. Днес на младежите им представят преведени книги на безмезхебници, като Мевдӯдӣ¹⁸, Сеййид Кутб¹⁹, Хамидуллах и теблӣг джема̄’ат. Тези книги, съдържащи отклонени идеи и противоречащи на знанията на учените от ехли суннет, биват рекламирани и възхвалявани невероятно много. Водата спи, но не и врагът. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ събуди мюсюлманите от съня на гафлета (забравата, незнанието, неханието) в името на любимия Си пейгамбер Мухаммед (алейхисселя̄м); нека ги опази от вяра в лъжите и клеветите на враговете! Āмӣн. Но нека не се подмамваме само с молитви! Да се молим, без да работим и да прибягваме до причините, е равносилно на искане на чудо от Алла̄ху теа̄ля̄. Първо трябва да се прибегне до причината, т.е. да се работи, а после да се прави ду’а̄ (молитва). Първата причина за избавление от неверие е изучаването и преподаването на исляма. И без това за всеки мъж и жена е фарз (задължително) да изучи вярата на ехли суннет и заповедите и забраните на исляма. Това е тяхно първо задължение. Днес изучаването на изредените неща е твърде лесно, защото да се пишат и разпространяват правилни ислямски книги е свободно. За всеки мюсюлманин е дълг да помага на държавата, която му дава тази свобода.

Тези, които не изучават вярата и илмиха̄ла на ехли суннет или не учат децата си на тях, са изложени на голяма опасност от напускане на исляма и попадане в бездната на неверието. Молитвите, отправени от такива хора не се приемат, че да се опазят от неверие. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Има ислям там, където има знание. Няма ислям там, където няма знание.” Както е необходимо да се яде и пие, за да не се умре, така е нужно да се изучи и религията ни, за да не се подведем от неверниците и напуснем религията, т.е. да не станем неверници и ние. Нашите предци често се събирали и прочитали илмиха̄ли, т.е. изучавали своята религия. Само така останали мюсюлмани и изпитали наслада от исляма. Така успели да ни предадат правилно тази светлина на благоденствието. Ето защо първото и най-важно решение, за да останем мюсюлмани и опазим децата си от попадане в капаните на вътрешни и външни врагове, е четенето и изучаването на илмиха̄лите, изготвени от суннитските улеми. Родители, които искат децата им да станат мюсюлмани, трябва да ги изучат да четат Кора̄н-и керӣм. Нека да четем, изучим и преподадем исляма на децата си и на хората, които ни слушат, докато имаме тази възможност! Това дело би се оказало много трудно и дори невъзможно за децата, когато започнат училище. Когато бедата настигне, съжалението няма да е от полза. Не бива да вярваме във враговете на исляма, на техните заблуждаващи и фалшиви книги, вестници, списания, телевизионни и радио програми, и филми. Ибни Āбидӣн (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) в третия том на своята книга [Редд-ул мухта̄р] е написал, че онези коварни неверници, които не вярват в нито една религия, но се представят за мюсюлмани и разпространяват неща, причиняващи неверие, казвайки: “Ето това е ислямът!”, се наричат зъндъци. Те се опитват да изкарат мюсюлманите от религията им.

Въпрос: “Човек, който е изчел преведена книга на безмезхебници, казва: “Трябва да четем тефсӣра (тълкуванието) на Кора̄н-и керӣм. Да се възложи работата по разбиране на нашата религия и на Кора̄н-и керӣм само на учените в религията е опасна и ужасна мисъл. В Книгата не се казва: “О, учени”, а се казва: “О, вярващи”, “О, хора”. Ето защо всеки мюсюлманин трябва сам да разбира Кора̄н-и керӣм и да не очаква тази работа от други.”

Иска всички да четат тефсӣр и хадӣс. Не препоръчва да се четат книгите по келям (вероучение), фикх²⁰ и илмиха̄л на ислямските учени, на великите имена на ехли суннет. Публикуването на книгата на Решӣд Ръза̄²¹, наречена “Единство в исляма и фъкъхски мезхеби” (публикация №15; 1394/1974) съвсем обърка читателите. В много части на книгата, например в шести диалог, пише:

“Те [т.е. мукаллидите – хората, следващи един от четирите мезхеба] въздигнаха муджтехид има̄мите (мезхеб има̄мите) до нивото на пейгамбери (салева̄тулла̄хи теа̄ля̄ алейхим еджма’ӣн). Дори предпочетоха думата на муджтехида, която не съответства на хадӣс на Пейгамбера (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем), и загърбиха хадӣса. Казаха, че хадӣсът би могъл да е отменен (несх) или вероятно има̄мът е намерил друг.

Хората, които следват мезхеби, действат съгласно словата на има̄мите, за които е джа̄из (възможно) да грешат в своята преценка и биха могли да не познават някоя тема, а оставят хадӣсите на Пейгамбера, който е предпазен от грешка. Чрез това свое действие тези мукаллиди напускат границите на таклӣда и дори се отделят от Кора̄на. Казват, че никой друг, освен има̄мите муджтехиди не би могъл да разбере Кора̄на. Тези твърдения на факихите (учените по ислямско право) и другите мукаллиди (мюсюлманите от четирите мезхеба) ни показват, че са навлезли от евреите и християните. Въпреки това Кора̄нът и хадӣсите се разбират по-лесно, отколкото книгите на факихите. Онези, които са усвоили арабските речник и граматика, не биха имали никакви затруднения в разбиране на Кора̄на и хадӣсите. Кой би могъл да отрече факта, че Алла̄ху теа̄ля̄ е в състояние да обясни по ясен начин Своята религия? Кой би могъл да се противопостави на факта, че Расӯлюллах е по-способен от всеки друг да разбере това, което Аллах иска да каже, и да го разясни на другите? Да се каже, че обясненията на Пейгамбера не са достатъчни за общността, е равносилно на това да се твърди, че той не е изпълнил своята задача по оповестяване на религията. Ако повечето хора не бяха в състояние да разберат Кора̄н-и керӣм и Суннета (Сунната, хадӣсите), Аллах нямаше да ги стори отговорни за заповедите в тях. Човек трябва да познава доказателствата на онова, в което вярва. Аллах не одобрява таклида и обяснява, че такива хора няма да бъдат оправдани ако следват своите бащи и деди. А̄йетите разкриват, че таклидът изобщо не е одобряван от Него. По-лесно е да се разбере частта от религията, засягаща делата, заедно с техните доказателства, отколкото частта, свързана с вероубеждението. Ако Аллах е заповядал на човека трудното, как да не ги стори отговорен за лесното? Ако извличането на закони, свързани с някои редки събития се окаже трудно, това ще се счита за оправдание за незнанието и ненаправата на тези неща. Факихите своеволно си измислили някои теми и изградили правила за тях. Заловили се да ги доказват с неща като ре’й, кия̄с-и джелӣ и кия̄с-и хафӣ. Тези неща били прехвърлени и в областта на иба̄детите (служенията), за които не би могло да се извлече знание чрез разсъждение. С това разширили религията и я направили неколкократно по-голяма. Затруднили мюсюлманите. Аз не отричам кия̄са, но казвам, че в областта на иба̄детите не може да има кия̄с. Вярата и иба̄детите били в завършен вид във времето на хазрети Пейгамбера. Никой не би могъл да добави нищо към тях. Муджтехид има̄мите забранили на хората да правят таклид и казали, че това е хара̄м.”

Тези писания, които изложихме по-горе, са взети от книгата “Единство в исляма и фъкъхски мезхеби” на безмезхебника Решӣд Ръза̄. Както тук, така и във всички свои книги, безмезхебниците забраняват на мюсюлманите да следват четиримата велики има̄ми. Повеляват на всички хора да четат тефсӣр и хадӣс. Какво бихте казали за това?

Отговор: Ако писанията на безмезхебниците бъдат изчетени внимателно, лесно би се забелязало, че се опитват да заблудят мюсюлманите със своите еретични мисли и идеи, подклаждащи сепаратизъм (разделение), посредством поредица от гнили разсъждения и неверни, но доукрасени твърдения. Невежите, мислейки, че написаното се базира на знание в рамките на логиката и разума, биха могли да повярват в тях и да ги последват, но разумните и прозорливи хора никога не биха паднали в техните капани.

За да предупредят младите за опасността от безмезхебието, което довежда мюсюлманите до вечна гибел, ислямските учени (рахиме-хумулла̄ху теа̄ля̄) са написали хиляди ценни книги в течение на четиринадесет века. Сметнахме за уместно да преведем част от книгата “Худжет-улла̄хи алел-а̄лемӣн” на Йӯсуф Небха̄нӣ²², като отговор на въпроса по-горе. Започваме да превеждаме от 771. страница нататък:

Да се извлича закон от Кора̄н-и керӣм не е работа за всеки, защото дори муджтехид има̄мите не били в състояние да извлекат всички закони от Книгата. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) обяснил законите в Кора̄н-и керӣм със своите хадӣс-и шерӣфи. Както Кора̄н-и керӣм е обяснен само от Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), така и само Есха̄б-и кира̄м и муджтехид има̄мите разбрали и обяснили хадӣс-и шерӣфите.

За да ги разберат, Алла̄ху теа̄ля̄ е дарил муджтехид има̄мите с научни и религиозни знания, невероятно съзнание и памет и още много други достойнства. Пред всички тези добродетели изпъква страха от Алла̄ху теа̄ля̄, наименуван таква̄. След нея идва божествената светлина в сърцата им. С помощта на всички тези достойнства муджтехид има̄мите разбрали какво Алла̄ху теа̄ля̄ и Расӯлюллах искат да кажат със своите слова, а за това, което не успели да разберат, изпълнили кия̄с²³. Всеки от четиримата има̄ми е казал, че не говори от само себе си, и е повелил на учениците си: “Ако намерите сахӣх хадӣс, оставете моите думи и последвайте хадӣса на Расӯлюллах!” Мезхеб има̄мите са казали това в обръщение към своите ученици, които също били муджтехиди (велики учени) като самите тях. Тези учени са знаели доказателствата на четирите мезхеба и са можели да избират измежду тях. Учените муджтехиди проучвали подробностите, предавачите, времето на изричане на словата от страна на Пейгамбера ни (алейхисселя̄м) и още твърде много условия, свързани с хадӣса, на който се базирал иджтиха̄дът на има̄ма, и на новонаучения сахӣх хадӣс, и така разбирали кой да предпочетат. Или може би мезхеб има̄мът е бил разрешил даден проблем чрез кия̄с, защото до него не е достигнал хадӣса, който е щял да стане доказателство за съответния проблем, но учениците му научили този хадӣс и отсъдили по друг начин. И все пак, докато учениците отсъждали, не излизали извън правилата, поставени от мезхеб има̄ма. Мюфтиите мюджтехиди, дошли в по-късен етап, са давали фетви по същия начин. Както се разбира от всичко написано, тези мюсюлмани, които следват има̄мите на четирите мезхеба и има̄мите, израснали в мезхебите на главните има̄ми, всъщност следват правилата на Алла̄ху теа̄ля̄ и Неговия Пророк. Тези муджтехиди са разбрали правилата в Кора̄н-и керӣм и хадӣсите, които никой друг не би могъл да разбере, и обяснили разбраното, а мюсюлманите последвали (таклид) онова, което те разбрали и съобщили от Книгата и Сунната, защото в 43. а̄йет на сӯра Нахл по смисъл се казва: “Ако не знаете, питайте знаещите!”

Този а̄йет показва, че не всеки може да разбира Книгата и Сунната по правилен начин и повелява на такива не да се опитват лично да разбират Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите, а да научат за тях, като питат разбралите. Ако всички разбираха правилно значенията на а̄йетите в Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите, нямаше да се появят седемдесет и две отклонени (еретични) течения. Всички онези, които сформираха тези групи, били големи учени, но никой от тях не разбрал правилно значенията на а̄йетите и хадӣс-и шерӣфите. Разбрали ги погрешно и се отклонили от правия път, повличайки след себе си в гибел милиони мюсюлмани. Някои от тях достигнали толкова далеч в грешното разбиране на а̄йетите и хадӣс-и шерӣфите, че обвинили в неверие и езичество мюсюлманите по правия път. Във вахабитската книга “Кешф-уш-шухуба̄т”, преведена на турски и незаконно внесена в Турция, пише, че е муба̄х (разрешено) да се убиват и разграбват имотите на мюсюлмани със сунитско вероубеждение.

Само в общността на Своя любим Пейгамбер (саллялла̄ху теа̄ля̄ алейхи ве селлем) Алла̄ху теа̄ля̄ е благоволил на мезхеб има̄мите да отсъждат, да сформират мезхеби и да събират всички мюсюлмани в тях. Алла̄ху теа̄ля̄, от една страна, е създал има̄мите в областта на и’тика̄д (вероубеждение) и възпрял чрез тях еретиците, зъндъците, мюлхидите и шейта̄ните (сатаните) сред хората да изопачат знанията за вярата, а, от друга страна чрез мезхеб има̄мите е защитил религията Си от промяна. Поради факта, че с това благо не били дарени християните и юдеите, техните религии били изопачени и превърнати в играчки.

Ислямските учени са казали единодушно, че не е останал нито един голям учен, който да може да прави иджтиха̄д, след четиристотната година след смъртта на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем). Човек, който казва, че и в днешно време трябва да се прави иджтиха̄д, следва да е луд или неук в исляма. Когато великият учен Джеля̄леддӣн Суйӯтӣ²⁴ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) казал, че е достигнал до такава степен и може да прави иджтиха̄д, другите учени на времето му задали въпрос, на който били дадени два различни отговора, и поискали от него да каже кой от тях е по-достоверен, и има̄м Суйӯтӣ не успял да отговори. Казал, че е твърде зает и не може да задели време за това. Въпреки това има̄мът бил помолен да прави иджтиха̄д във фетва̄²⁵, който е на най-ниската степен на иджтиха̄да. Щом такъв велик учен като има̄м Суйӯтӣ не се престрашил да изпълни иджтиха̄д във фетва̄, като какви следва да наименуваме хората, които подтикват мюсюлманите към правене на мутлак (абсолютен) иджтиха̄д, освен луди и невежи? В “Ихйа̄-ул-улйӯм” има̄м Газа̄лӣ²⁶ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) е написал, че по негово време вече няма муджтехид.

Ако мюсюлманин немуджтехид изучи сахӣх хадӣс и се чувства неловко, когато прави нещо, което е научил от своя мезхеб има̄м, противоречащо на този хадӣс, следва да потърси и намери друг муджтехид, в рамките на четирите мезхеба, който да е отсъдил съгласно него. Големият ислямски учен има̄м Невевӣ²⁷ (рахимехулла̄ху теа̄ля̄) е обяснил това детайлно в своята книга “Равдат-ут-та̄либӣн”, защото не е джа̄из за тези, които не са достигнали до нивото на иджтиха̄д, да извличат закони от Кора̄н-и керӣм и Сунната. Днес някои невежи хора твърдят, че са достигнали до степен на абсолютен иджтиха̄д, т.е. че сами могат да извличат закони от Кора̄н-и керӣм и Сунната, и че не е необходимо да следват един от четирите мезхеба. По този начин оставят мезхебите, които са следвали години наред и се опитват да опровергаят мезхебите с грешните си разсъждения. Правят глупави и невежи изказвания от рода на: “Ние не бихме последвали слова на хора, които са учени като нас.” Заблудени от Сатаната и предизвикани от нефса, твърдят, че са по-високопоставени от тях. Не могат да осъзнаят, че с казване на това, не разкриват превъзходство, а глуповатост и нищожество. Наред с тях забелязваме и невежи еретици, които казват и пишат, че всеки трябва да чете тефсӣр и [сборника с хадӣс-и шерӣфи] “Буха̄рӣ”, и сам да извлича закони. О, братко по религия! Отбягвай всячески да дружиш с такива глупаци, страни от това да ги мислиш за учени и четеш измислените им книги! Дръж се здраво за има̄ма на своя мезхеб! Свободен си да избираш един от четирите мезхеба, но не е допустимо да събираш леснините в тях. Това се нарича телфӣк. Телфӣк означава вършене на дело чрез събиране на леснините в мезхебите. Извършеното чрез този метод дело не става състоятелно според нито един тях. Делото става сахӣх (валидно, състоятелно), когато бъде извършено съгласно един мезхеб. Ако след това бъдат изпълнени и постановленията на другите мезхеби, делото би станало сахӣх и според тях. Това носи голям сева̄б (награда) и се нарича таква̄.

Един мюсюлманин, който е достигнал до степента да чете и разбира правилно хадӣс-и шерӣфите, първо трябва да изучи онези от тях, които са използвани като доказателства в мезхеба му. После следва да изпълнява нещата, похвалени в тези хадӣси, и да отбягва онези от тях, които са забранени, да изучи величието и ценността на ислямската религия, да изучи имената и съвършенството на качествата на Алла̄ху теа̄ля̄ и Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), да научи живота, достойнствата и чудесата на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), състоянията в земния и в отвъдния живот, в Дженнета и в Джехеннема. Да научи за меля̄икетата (ангелите), джиновете, предишните общности, пейгамберите, книгите, Кора̄н-и керӣм, превъзходствата на Расӯлюллах и състоянията на роднините и сподвижниците му, признаците на Къя̄мета (края на света) и още много други знания за земния и отвъдния живот. Цялата информация, отнасяща се до този свят и следващия, е събрана в хадӣсите на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем).

Когато се проумее написаното от нас, би станало ясно колко невеж е онзи, който твърди, че законите на исляма, които муджтехидите извлекли от хадӣсите, са безполезни. В хадӣс-и шерӣфите са разкрити многобройни знания, но онези хадӣси, отнасящи се до иба̄детите и му’а̄меля̄т, са твърде малобройни. Според някои учени те са около петстотин. [Ако включим и повтарящите се, броят им не би надхвърлил три хиляди.] Не би могло да се каже, че нито един от четиримата има̄ми не е чул за сахӣх хадӣс, фигуриращ сред толкова малко на брой благословени хадӣси. Всеки сахӣх хадӣс е използван като доказателство поне от един от четиримата. Ако един мюсюлманин забележи, че дело в неговия мезхеб не съответства на сахӣх хадӣс, научен от него, следва да го извърши според мезхеб, чийто има̄м е отсъдил съгласно него. Но следва да знае, че има̄мът на неговия мезхеб също е знаел за този хадӣс, но наред с него може да е знаел за някой друг по-сахӣх, или пък е знаел отменящ хадӣс, или пък поради причини, които само муджтехидите биха могли да разберат, не го е използвал за доказателство. Добре е мюсюлманин, разбрал, че даден хадӣс е сахӣх, да остави иджтиха̄да на своя мезхеб, изпадащ в противоречие с него, но дори и тогава е длъжен да последва мезхеб, който е извлякъл постановление от него, защото има̄мът на този мезхеб знае доказателствата на постановленията, които той не знае, и разбира, че няма причина, поради която да не се извърши дело съгласно този хадӣс. Заедно с това, допустимо е да извърши това дело като следва своя мезхеб, защото без съмнение има̄мът му е отсъдил, опирайки се на силно доказателство. Ислямът приема за извинение мукаллидът да не знае за него, защото нито един от има̄мите на четирите мезхеба не се е отделял от Книгата и Сунната, когато правeл иджтиха̄д. Техните мезхеби са разясненията на Книгата и Сунната. Те са опростили за мюсюлманите значенията и правилата в Книгата и Сунната. Обяснили им ги по достъпен за тях начин и ги записали в книги. Това дело на мезхеб има̄мите (рахиме-хумулла̄ху теа̄ля̄) е толкова огромна услуга на исляма, че човешката сила е неспособна да я превъзмогне без помощта на Алла̄ху теа̄ля̄. Наличието на тези мезхеби е едно от най-съвършените доказателства за факта, че Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е истински пейгамбер и ислямът е истинската религия.

Различията в иджтиха̄дите на мезхеб има̄мите са само по въпроси, отнасящи се до фурӯ-и дин, т.е. в областта на фикха. Нямат никакви различия по отношение на усӯл-и дин, т.е. в областта на вярата. Не се различават и в онези знания, за които се знае, че са от съществено значение в религията [т.е. които са общо знание за всички мюсюлмани], и които са извлечени от хадӣси, докладвани чрез тева̄тур. Мезхебите се различават само в някои аспекти на познанията във фурӯ-и дин. Това е резултат от разликата в тяхното разбиране на достоверността на доказателствата по тези въпроси. И тези малки различия са реално милостта на Алла̄ху теа̄ля̄ към тази общност. Мюсюлманите e джа̄из да се придържат към мезхеб, който желаят и е най-лесен за тях. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е благовестил, че ще се появяват различия в мезхебите, и наистина тази разлика се е състояла.

Не е допустимо да се прави иджтиха̄д в знанията за вярата и фикха, които са ясно посочени в Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите. Това би довело до отклонение и заблуда, и е голям грях. Има само един правилен път във вярата и това е мезхебът ехли суннет вел-джема̄’ат. Различията, за които е посочено, че са милост от Алла̄ху теа̄ля̄, са различията във фурӯ, т.е. в делата.

Ако по един въпрос за делата има различия между иджтиха̄дите в мезхебите, само един от тях е правилен. Тези, които следват правилния иджтиха̄д, получават два сева̄ба, а следващите грешния иджтиха̄д – един. Фактът, че мезхебите са милост, показва, че е позволено в един въпрос да се остави иджтиха̄да на следвания мезхеб и да се последва иджтиха̄д в друг. Но не е допустимо да се следва друг сунитски мезхеб, освен четирите, нито пък тези на Есха̄б-и кира̄м, защото техните мезхеби не били записани в книги и били забравени с времето. Днес няма възможност да се следва друг мезхеб, освен известните четири. Има̄м Ебӯ Бекр Ра̄зӣ²⁸ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) също е казал, че ислямските учени единодушно са оповестили, че не е джа̄из да се следват мезхебите на Есха̄б-и кира̄м. Бих препоръчал на онези, които искат да проумеят превъзходствата на мезхебите и муджтехидите, особено на четиримата има̄ми, и факта, че техните мезхеби не се отделяли от Книгата и Суннета, и че правилата, които са предадени чрез иджма̄ (единодушие) и кия̄с не са техни думи (разсъждения и мнения), а са извлечени от Книгата и Сунната, да прочетат книгите “Мӣза̄н-ул-кубра̄” и “Мӣза̄н-ул-хъдриййе” на има̄м Абдулвехха̄б Ша’ра̄нӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄). Преводът от книгата “Худжетулла̄хи алел’а̄лемӣн” свършва тук. Всички неща, изложени по-горе, са преведени от арабския оригинал. Както във всяка наша книга, така и тук, добавките ни, взети от други книги, са поставени в средни скоби и разграничени от основната информация на книгата. Писанията по-горе са отпечатани на арабски език през 1394 (1974) г. в Истанбул.

Не е правилно да се каже: “В Кора̄н-и керӣм не се казва “учени в областта на религията”.” Различни а̄йети възхваляват учените и знанието. Хазрети Абдулганӣ Наблусӣ в “Хадӣка” казва:

В седми а̄йет на сӯра Енбия̄ (Пророците) по смисъл се казва: “И питайте притежателите на зикр (знание) това, което не знаете!” Тук зикр означава знание. Този свещен а̄йет повелява на незнаещите да питат учените. Алла̄ху теа̄ля̄ в седми а̄йет на сӯра Āл-и Имра̄н (родът на Имра̄н) по смисъл казва: “Значенията на мутеша̄бих (неясните) а̄йети (знамения) се разбират само от дарените със знанието”, в осемнадесети а̄йет на същата сӯра: “Притежателите на знанието разбират и съобщават, че Алла̄ху теа̄ля̄ съществува и е един”, в осемдесет и първи а̄йет на сӯра Касас: “Дарените със знание казаха на тях: “Горко ви! По-добри са сева̄бите (наградите) на Алла̄ху теа̄ля̄, които ще даде за онези, които вярват и вършат праведни дела, в сравнение със земните блага”, в петдесет и шести а̄йет на сӯра Рум: “Дарените със знание и вяра ще кажат: “Това е Денят на Къя̄мета, който отричахте”, в сто и осми а̄йет на сӯра Исра̄: “Дарените със знанието свеждат чела до земята, чувайки Кора̄н-и керӣм, и казват: “Пречист е нашият Господар [т.е. в Него няма никакъв недостатък]. Той не се отвръща от дадената дума (от Своето обещание)”, в петдесет и четвърти а̄йет на сӯра Хадж (поклонението хадж): “Дарените със знанието разбират, че Кора̄н-и керӣм е слово на Аллах”, в петдесети а̄йет на сӯра Анкебӯт: “Кора̄н-и керӣм се е поместил в сърцата на дарените със знанието”, в шести а̄йет на сӯра Себе’: “Дарените със знанието знаят, че Кора̄н-и керӣм е словото на Аллах и че води към Неговото задоволство”, в единадесети а̄йет на сӯра Муджа̄деле: “На дарените със знанието ще бъдат дадени високи степени в Дженнета (Рая)”, в двадесет и седми а̄йет на сӯра Фа̄тир: “Само дарените със знанието се страхуват от Алла̄ху теа̄ля̄” и в четиринадесети а̄йет на сӯра Худжура̄т: “Най-достоен измежду вас при Алла̄ху теа̄ля̄ е онзи, който се страхува най-много от Него.”

В хадӣс-и шерӣфи, поместени на 365. стр. в (Хадӣка) се казва: “Алла̄ху теа̄ля̄ и ангелите, и всяко живо същество се молят за онзи, който учи хората на добро”, “В деня на Къя̄мета (Съдния ден) ще се застъпят първо пейгамберите, след това учените, и след това шехӣдите (мъчениците)”, “О, хора! Знайте, че знанието се придобива чрез чуване от учен” и “Учете знания! Изучаването на знание е иба̄дет (служене на Алла̄ху теа̄ля̄). За преподаващия и учещия знание има наградата на джиха̄да (борба по пътя на Алла̄ху теа̄ля̄). Да се учи знание е като да се дава садака (милостиня). Да се учи знание от учен е като да се кланя техеджуд нама̄з.” Та̄хир Буха̄рӣ²⁹, авторът на книгата с фетви “Хуля̄са”, казва: “Да се чете книги по фикх (фъкъх) е по-голям сева̄б от изпълняване на нама̄з през нощта.” Защото за всеки е фарз (абсолютно задължително) да изучи фарзовете и хара̄мите от [учените или от] книгите [написани от тях]. Да се четат фикхски книги, с цел придобиване на знания или изучаване на други хора е по-голям сева̄б от това да се изпълнява тесбӣх нама̄з. В хадӣс-и шерӣфи се казва: “Да се учи знание е по-голям сева̄б от [изпълняване на] всички видове на̄филе иба̄дети [т.е. иба̄дети, които не са фарз или ва̄джиб.] Защото е полезно както за самия учещ, така и за тези, на които ще преподава” и “На човек, който се учи, за да учи другите, се дава сева̄ба на съддӣците.” Ислямските знания биха могли да бъдат изучени само от учител или от книгите. Тези, които казват, че учителите и ислямските книги не са нужни, са лъжци и зъндъци. Мамят мюсюлманите и ги въвличат в беда. Знанията в ислямските книги са извлечени от Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите. Тук свършва преводът от “Хадӣка”³⁰.

Алла̄ху теа̄ля̄ е изпратил Своя Пейгамбер да учи хората на Кора̄н-и керӣм. Есха̄б-и кира̄м изучили знанията в Кора̄н-и керӣм от Расӯлюллах, ислямските учени ги изучили от Есха̄б-и кира̄м, а всички останали мюсюлмани ги научават от ислямските учени и книгите им. В хадӣс-и шерӣфи се казва: “Знанието е съкровище. Ключът му е да се пита и изучава”, “Учете се на знание и учете другите!”, “Всичко си има източник. Източникът на таква̄ (богобоязънта) е сърцето на евлиите” и “Да се учи знание е компенсация на греховете.”

В 193. писмо от първия том на книгата “Мектӯба̄т” има̄м Рабба̄нӣ (рахметулла̄хи алейх) казва:

Човек, който е станал мюкеллеф, т.е. достигнал до полова и умствена зрялост, трябва най-напред да коригира своята вяра. Т.е. да изучи знанията за вяра, написани в книгите на сунитските учени, и повярва според тях. Нека Алла̄ху теа̄ля̄ въздаде премного награди за труда на тези големи учени! Āмӣн. Спасението от изтезание в Джехеннема зависи от вяра в нещата, изказани от тях. Единствените спасени от Джехеннема ще бъдат хората, които следват техния път. [Онези хора, които следват ислямските учени, се наричат сунити.] Само те следват пътя на Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) и Есха̄б-и кира̄м (ридва̄нулла̄хи алейхим еджма’ӣн). Правилните и ценни знания, извлечени от Книгата (Кора̄н-и керӣм) и Сунната (хадӣс-и шерӣфите), са единствено онези, които тези велики хора са разбрали и извлекли от тях, защото всеки ехли бид’ат (реформатор) и безмезхебник (заблуден) твърди, че е извлякъл от Книгата и Сунната своите изопачени мисли, опирайки се на късия си ум. Опитват се да засенчат и унижат суннитските учени. Ето защо не бива да се смята, че всички думи и писания, за които се твърди, че са извлечени от Книгата и Сунната, са верни и не бива да се вярва на техните подвеждащи пропаганди.

За изучаване на правилната вяра на ехли суннет е много полезна и ясно написана персийската книга “Ел-му’темед” на големия учен на исляма хазрети Турпуштӣ, която пояснява истинската вяра, предадена от ехли суннитските учени. Лесно би могла да бъде разбрана. [Тя е издадена през 1410 (1989) г. от книгоиздателство Хакӣкат Кита̄беви. Фадлуллах Хасен Турпуштӣ е фъкъхски учен от ханефитския мезхеб, починал през 661 (1263) г.]

След корекция на вяра се пристъпва към изучаване на халял, хара̄м, фарз, ва̄джиб, суннет, мендӯб и мекрӯх от фъкъхските книги на сунитските учени, и после към тяхното прилагане на практика. Не бива да се четат книги, публикувани от невежи хора, неуспели да осъзнаят превъзходството на въпросните учени. Онези мюсюлмани, които имат убеждения, несъответстващи на вярата на суннитския мезхеб, няма да имат шанс да се избавят от Джехеннема. Аллах да пази! За разлика от него, мюсюлманин, чиято вяра е правилна, но има пропуски в иба̄детите (делата), би могъл да бъде опростен дори) [приживе] да не е изпълнил тевбе (покаяние). Дори да не бъде опростен, сетне ще бъде избавен от Ада след мъчения за известно време. В основата на нещата е корекцията на вяра. Ха̄дже Убейдуллах Ахра̄р³¹ (каддесалла̄ху теа̄ля̄ сиррехул’азӣз) е казал: “Щях да знам, че съм погубен ако нямах сунитска вяра, но притежавах всички кешфове и кера̄мети на света. Но изобщо нямаше да страдам ако имах сунитска вяра, но бях без нито един кешф и кера̄мет и с много недостатъци.”

Днес индийските мюсюлмани останаха без закрилник, а враговете на исляма атакуват отвсякъде. Една лира, дадена в услуга на исляма днес, носи по-голям сева̄б от хиляди лири, дадени в друго време. Най-голямата услуга, която може да се направи на исляма, е да се вземат сунитските книги, книгите за вяра и религия, и да се раздадат на младите и живеещите по селата. Нека онзи, който бъде удостоен с възможността да прави тази услуга, се радва много. Да благодари много на Алла̄ху теа̄ля̄. Винаги е голям сева̄б да се служи на исляма, но във време като днешното, когато ислямът е слаб и се полагат много усилия за неговото унищожаване чрез лъжи и клевети, е в пъти по-голям сева̄б да се дава (подкрепя материално) за разпространение на сунитската вяра. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал на сподвижниците си: “Вие дойдохте в такова време, че ако последвате девет десети от заповедите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄, но не последвате останалата една десета, ще погинете. Ще бъдете наказани! След вас ще дойде такова време, че онези, които спазят само една десета от заповедите и забраните, ще бъдат спасени.” [Този благословен хадӣс се намира на 179. стр. в първия том на “Мишка̄т-ул-меса̄бих”, както и в Тирмизӣ – Кита̄б-ул-фитен – 79. ред.] Времето, описано в хадӣса, е времето сега. Следва да се прави джиха̄д с неверниците, да се опознаят онези, които атакуват мюсюлманите и да не се обичат. [Джиха̄дът чрез употреба на сила се осъществява от държавата и армията. Мюсюлманите осъществяват този джиха̄д като участват в армията и изпълняват заповедите на държавата. Джиха̄д-и кавлӣ, т.е. джиха̄дът със слово и писания, е по-полезен от джиха̄д-и катлӣ, т.е. джиха̄д със сила. Това го пише и в 65. писмо.] Човек, за да може да разпространява книгите и думите на суннитските учени, не е нужно да проявява кера̄мети или да е учен. Всеки мюсюлманин трябва да полага усилие да прави това. Възможността не бива да се изпуска. В Съдния ден всеки мюсюлманин ще бъде питан дали е изпълнил това и защо не е служил на исляма. Онези, които не се стремят да разпространят книгите илмиха̄ли и тези, които не помагат на организациите и хората, разпространяващи религиозни знания, ще бъдат подложени на много болезнено мъчение. Извинения и оправдания няма да бъдат приети. Макар че пейгамберите (алейхимусселя̄м) били най-високопоставените и ценни хората, никога не бездействали. В разпространение на религията на Алла̄ху теа̄ля̄, т.е. на пътя на безкрайното щастие, полагали денонощни усилия. А на онези, които искали чудеса, отговаряли: “Алла̄ху теа̄ля̄ е Онзи, Който твори чудесата. Моята задача е да оповестя религията Му.” Когато полагали усилия по този път, Алла̄ху теа̄ля̄ им помагал, създавайки чудеса. Ние също следва да разпространяваме книгите и думите на ехли суннитските учени (рахиме-хумулла̄ху теа̄ля̄) и да обясняваме на младежите и приятелите за низостта и лъжите на неверниците и онези, които клеветят и причиняват мъки на мюсюлманите. [Изразяването на тези неща не е клюкарство, а емр-и ма’рӯф (т.е. повеляване на заповяданите от религията неща).] Тези, които не работят за тази цел – чрез богатство, влияние или професия – не ще могат да се избавят от мъчение. Когато се работи за тази цел, неприятностите и мъченията следва да се считат за голяма печалба. Пейгамберите (алейхимуссалева̄т), предавайки заповедите на Алла̄ху теа̄ля̄, били подлагани на нападения от невежи и нечестиви хора. Изстрадали много. Мухаммед (алейхисселя̄м), Любимия на Алла̄ху теа̄ля̄, най-високопоставения избраник сред високопоставените, е казал: “Никой пейгамбер не е изстрадал колкото мен.” Преводът от “Мектӯба̄т” свършва тук.

[Всеки мюсюлманин трябва да изучи вярата на ехли суннет и да учи на нея хората, на които би могъл да повлияе. Трябва да се намерят, купят и пратят на млади и познати онези книги и вестници, които предават думите на сунитските учени. Трябва да положим старание да ги прочетат. Трябва да се разпространят и книгите, които разкриват истинските лица на ислямските врагове.]

Ехли суннитските учени, които показали правия път на всички мюсюлмани по света и станали причина за правилното изучаване на религията на Мухаммед (алейхисселя̄м) – без промени и изопачения – са учените на четирите мезхеба, достигнали степента на иджтиха̄д. Най-високопоста-вените сред тях са четиримата има̄ми. Първият от тях е има̄м а’зам Ебӯ Ханӣфе (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄). Той е от най-големите ислямски учени на света и е предводителят на ехли суннет. Животът му е предаден подробно в турските книги “Се’а̄дет-и Ебедиййе” и “Фа̄идели Билгилер”. Родил се през 80 г. в Куфа и станал шехӣд през 150 (767) г. в Багдад.

Вторият от тези велики учени е има̄м Ма̄лик бин Енес (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄). Родил се през 90 г. по Хиджра (Преселението) в Медӣна и починал през 179 (795) г. в същия град. В книгата “Ибни Āбидӣн” пише, че е живял осемдесет и девет години. Дядо му бил Ма̄лик бин Ебӯ Āмир.

Третият е има̄м Мухаммед бин Идрӣс Ша̄фи’ӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄), любимецът на ислямските учени. Родил се през 150 г. в Газа, Палестина, и починал през 204 (820) г. в Египет.

Четвъртият е има̄м Ахмед бин Ханбел (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄), който се е родил през 164 г. в Багдад и починал пак там през 241 (855) г. Той е основният стълб на ислямската сграда (рахметулла̄хи алейхим еджма’ӣн).

Днес този, който не следва един от четиримата има̄ми, е в голяма опасност и се е отклонил от правия път. Освен тях е имало още много други сунитски учени с правилни мезхеби, но с времето били забравени. Знанията в тях не били записани в книги. Примери за такива улеми са седемте големи медински учени, наречени Фукаха̄-и себ’а, и Омер бин Абдул’азӣз, Суфян бин Уйейне³², Исхак бин Ра̄хевейн, Да̄вуд-и Та̄ӣ, Āмир бин Шера̄хил-и Ша’бӣ, Лейс бин Саад, А’меш, Мухаммед бин Джерӣр Таберӣ, Суфя̄н-и Севрӣ³³ и Абдуррахма̄н Евза̄ӣ (рахимехумулла̄ху теа̄ля̄).

Всички сахабии (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхум еджма’ӣн) били по правия път, те били звездите на напътствието. Всеки един от тях бил достатъчен да покаже правия път на целия свят. Те били муджтехиди и имали собствени мезхеби. Голяма част от техните мезхеби си приличали. Но тъй като мезхебите им не били събрани и записани в книги, за нас се оказва невъзможно да ги последваме. Мезхебите на четиримата има̄ми, т.е. знанията за вярата и делата, били събрани от тях самите и учениците им, и после обяснени и записани в книги. Днес всеки мюсюлманин трябва да принадлежи към един от гореспоменатите мезхеби и да живее и изпълнява своите иба̄дети, спазвайки знанията на своя мезхеб. [Човек, който не иска да следва един от тези четири мезхеба, не е eхли суннет.]

Двама сред учениците на тези четирима има̄ми достигнали до много високо равнище в разпространение на знанията по акида (вяра). С това мезхебите във вярата [за разлика от четирите мезхеба, които са мезхеби в делата] станали два. Правилната вяра, която е съгласувана с Кора̄н-и керӣм и хадӣсите, е само вярата, разпространявана от тези два мезхеба. Вярата на ехли суннет, която е групата по правия път, е разпространена по целия свят от тези двама има̄ми. Единият от тях е Ебӯл-Хасен Еш’арӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄), който се родил през 266 г. по Хиджра в Басра и починал през 330 (941) г. в Багдад. Вторият е Ебӯ Мeнсӯр Ма̄турӣдӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄), починал през 333 (944) г. в Семерканд. По отношение на ӣма̄н (вяра) всеки мюсюлманин трябва да следва един от двамата велики има̄ми.

Тарӣките (пътищата) на евлиите (любимите раби на Алла̄ху теа̄ля̄) са истински. Нямат отклонение от исляма, дори колкото косъм. [Във всеки век е имало лъжци и заблудени хора – превръщащи религията в средство за печелене на земни блага, имоти и власт – които се представяли за евлии, муршиди и религиозни водачи. Има зли хора във всяка професия, занаят или позиция. Визирайки тези, които търсят печалби и удоволствия, вредейки на други хора, би било несправедливо и невежо да се унижават професиите и позициите, с които тези хора [шарлатани] са ангажирани. Това е равносилно на това да се помага на угнетителите. Ето защо наличието на заблудени религиозни водачи и невежи, фалшиви тарӣкатчии не ни дава право да говорим лошо против ислямските учени, тасаввуфските водачи и велики личности в исляма [като цяло], чиито услуги са изпълнили славни страници в историята. Трябва да се осъзнае, че клевети от този род не са коректни.] Евлиите могат да покажат кера̄мети (необикновени неща). Всички те са истински и верни. Има̄м Йа̄фи’ӣ³⁴ е казал: “Кера̄метите на Гавс-ус-секалейн мевля̄на̄ Абдулка̄дир Джейля̄нӣ³⁵ (каддесалла̄ху теа̄ля̄ сиррахул азӣз) са спечелили такава слава и общоизвестност, и така усърдно се предават от уста в уста, че човек не би могъл да се осъмни в тях или да ги отрече, защото общоизвестността [наречена тева̄тур] е доказателство.”

Не е допустимо, подражавайки на други хора, да се определи за кя̄фир (неверник) човек, който кланя нама̄з, освен ако неверието му не проличава по негови думи или дела, символизиращи неверие, изречени открито и без крайна необходимост (принуда, липса на друг изход). Не може да се кълне човек, за когото не се знае, че е умрял като неверник. Дори не е джа̄из да се кълнат неверници и затова е по-добре да не се кълне Йезӣд.]

5 – Петото условие на ӣма̄на е да се вярва в Āхиретския ден. Началото на този ден е смъртта на човека и продължава до края на Къя̄мета. Причината да бъде наречен “последен ден” е фактът, че след него няма да последва нощ, или пък защото идва след този свят. От “Ден”, съобщен в хадӣс-и шерӣфите, не се разбират деня и нощта, които познаваме ние. “Ден” означава известно време. Времето за настъпване на Къя̄мета не е известено и никой не може да го узнае, но Расӯлюллах (алейхисселя̄м) ни е съобщил за неговите признаци и начало, като част от тях са както следва: ще дойде хазрети Мехдӣ, Ӣса̄ (алейхисселя̄м) ще слезе от небето в Шам, ще се появи Деджал, Йе’джудж и Ме’джудж ще предизвикат големи неприятности, слънцето ще изгрее от запад, ще се случат силни земетресения, религиозните знания ще бъдат позабравени, вършенето на грехове ще зачести, неверници и нечестивци ще заемат ръководни постове, заповедите на Алла̄ху теа̄ля̄ няма да се изпълняват, хара̄мите (забранените неща) ще се вършат навсякъде, от Йемен ще се появи огън, небесата и планините ще се разпаднат, слънцето и луната ще потъмнеят, моретата ще се смесят, ще кипнат и ще изсъхнат.

Мюсюлманин, вършещ грях, се нарича фа̄сик (фа̄сък). За фа̄сиците и всички неверници има гробно наказание. Несъмнено трябва да се вярва и в това. Мъртвецът, след като бъде положен в гроба, ще бъде съживен по незнаен за нас начин. Или ще бъде в спокойствие, или в изтезание. В благословени хадӣси по най-ясен начин е казано, че две меля̄икета на име Мункер и Некӣр ще дойдат в гроба във вид на ужасяващи непознати хора и ще задават въпроси.

Според [иджтиха̄да на] някои учени въпросите ще засягат една част от вероубеждението, а според други – цялото. [Ето защо децата трябва да бъдат приучени на отговорите на следните въпроси: “Кой е твоят Господар? От коя религия си? От чия общност си? Коя е книгата ти? Кое е твоето къбле? От кои мезхеби си по отношение на вяра и амел (дела)?” В “Тезкира-и Куртубӣ”³⁶ се казва, че мюсюлманин, който не е от ехли суннет, няма да успее да отговори правилно.] Гробът на отговарящите правилно ще се разшири и в него ще се отвори прозорец към Дженнета. Сутрин и вечер ще виждат местата си там, а меля̄икетата ще им вършат добрини, ще ги благовестяват и радват. Но ако не могат да отговорят правилно, ще бъдат удряни с железни чукове и толкова силно ще крещят, че всички създания, с изключение на хората и джиновете, ще ги чуват. Гробът ще се стесни дотолкова, че костите им ще се набият едни в други. В гроба ще се отвори дупка от Джехеннема и ще виждат своите места там. До Съдния ден ще изтърпяват ужасни мъчения в гроба.

Трябва да се вярва в съживяването след смъртта. След като костите и плътта станат на пръст и газове, отново ще бъдат събрани на едно място, душите ще се върнат в телата и всички хора ще станат от гробовете си. Това време се нарича Къя̄мет – Съдния ден.

[Растенията приемат въглеродния диоксид от въздуха, а водата и минералните соли от почвата, и ги съединяват, като така се образуват органични вещества и съставните части на органите ни. Днес е известно на науката, че химична реакция, която протича много дълго време, би могла да бъде осъществена за по-малко от секунда при употреба на катализатори. По аналогичен начин Алла̄ху теа̄ля̄ ще обедини водата, въглеродния диоксид и минералните соли в гробовете и ще създаде за миг органични вещества и органи. Мухбир-и Са̄дик (т.е. Пейгамберът ни (алейхисселя̄м), говорещ само истината) ни извести, че ще бъдем съживени по такъв начин, а науката ни показва, че това събитие и без това се проявява по целия свят.]

Всички живи същества ще бъдат събрани на Махшера. Книгите, в които са записани делата, ще отидат летейки при своите собственици. Това ще го стори Алла̄ху теа̄ля̄, Създателят на земята, небесата, частиците, звездите, Притежателят на безкрайна мощ. Всичко това е съобщено от Неговия Пророк (саллялла̄ху алейхи ве селлем). Всички негови думи несъмнено са истина и всичко несъмнено ще се състои.

Книгите на праведни и добри раби ще им бъдат дадени отдясно, а на грешни и лоши – отляво или отзад. Всичко – голямо или малко, добро или лошо, скрито или явно – ще бъде записано в книгите. Нещата, които са били скрити за меля̄икетата писари, наречени Кира̄мен кя̄тибӣн, ще бъдат разкрити чрез свидетелство на съответните органи, които са ги извършили, или със знанието на Алла̄ху теа̄ля̄. За всичко ще има равносметка. Алла̄ху теа̄ля̄ ще разкрие онези тайни, които пожелае. Меля̄икетата ще бъдат питани: “Какво вършехте по земите и небесата?”, пейгамберите (салева̄тулла̄хи теа̄ля̄ ве теслӣма̄туху алейхим еджма’ӣн): “Как предадохте заповедите на Алла̄ху теа̄ля̄ на рабите Му?”, а всички други хора: “Как последвахте пророците, как изпълнихте заповедите, които ви бяха предадени? Как съблюдавахте правата помежду си?” На Махшера вярващи, добродетелни и притежатели на красив морал раби ще получат награди, а тези с лоши дела и характер ще получат тежки наказания.

Ако възжелае, Алла̄ху теа̄ля̄ ще въздаде наказание дори за малките грехове със Своята справедливост, а ако възжелае, ще опрости и големите грехове на някои мюсюлмани, проявявайки Своята милост към тях. Ако пожелае, ще опрости всеки голям грях, с изключение на неверието и съдружаването, а ако пожелае, ще въздаде наказание и за най-малките прегрешения. Алла̄ху теа̄ля̄ е съобщил, че умрелите като неверници и езичници (съдружаващи, идолопоклонници) няма да бъдат опростени никога. Неверниците с писания или без писания, т.е. онези, които не вярват, че Мухаммед (алейхисселя̄м) е пророк за всички хора, и онези, които не харесват дори една негова заповед или забрана, – ако умрат с това убеждение – несъмнено ще влязат в Джехеннема и ще останат там за вечно.

В Съдния ден ще бъде използвана непозната за нас везна, наречена Мӣза̄н, с която ще бъдат претеглени делата. Едното ѝ блюдо побира земята и небето. Блюдото за добрините ще бъде сияйно и откъм Дженнета, от дясната страна на Арша, а блюдото за лошите дела ще е в тъма откъм лявата страна на Арша, откъм Джехеннема. Там всички земни дела, думи, мисли и погледи ще приемат определен вид. Добрините ще бъдат бляскави, а злините – тъмни и отвратителни. Тази везна не наподобява земните везни – натежалата страна се изкачва нагоре, а леката слиза надолу. Според някои учени (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) везните ще са различни, но мнозинството са казали, че не ни е съобщен броят и видът на везните, и затова не бива да се мисли върху тях.

Мостът Съра̄т е истина и по заповед на Алла̄ху теа̄ля̄ ще бъде изграден над Джехеннема. На всеки ще му бъде повелено да мине през него. Тогава всички пейгамбери ще кажат: “О, Господи! Спасение!” Хората за Рая с лекота ще минат през него и ще влязат в нея. Някои от тях ще преминат като светкавица, а други като вятър или галопиращ кон. Мостът Съра̄т е по-тънък от косъм и по-остър от сабя. Същото състояние важи и за следване на исляма в земния живот. Стриктното придържане към исляма е като да се премине по Сира̄т (Съра̄т). Който е водил борба с нефса в земния живот, лесно и спокойно ще премине през моста, а другите много трудно. Ето защо Алла̄ху теа̄ля̄ е назовал пътя на исляма съра̄т-и мустекӣм. Тази прилика в името показва, че стриктното следване на исляма е като да се премине през моста Съра̄т. Хората, определени за Джехеннема, няма да успеят да го преминат и ще паднат в Ада.

Басейнът Кевсер, даден специално на пейгамбера ни Мухаммед Мустафа̄ (саллялла̄ху алейхи ве селлем), съществува. Големината му е колкото едномесечен път. Водата му е по-бяла от мляко, а миризмата му е по-приятна от мускус. Чашите около него са по-многобройни от звездите. Който изпие от него, дори да попадне в Джехеннема, никога няма да ожаднее.

Шефа̄’атът (застъпничеството) е истина. Застъпничество ще има за големите и малките грехове на мюсюлмани, умрели без покаяние за тях. Застъпничеството ще бъде осъществено от пейгамберите, евлиите, праведниците, меля̄икетата и от онези, на които Алла̄ху теа̄ля̄ даде позволение, и застъпничеството им ще бъде прието. [Пейгамберът ни (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Ще се застъпя за онези от общността, които извършили големи грехове.”] Застъпничеството на Махшера е пет вида:

Първото: В Съдния ден грешниците ще се изморят от твърде дългото чакане и голямата навалица на Махшера и ще започнат да стенат, за да започне Равносметката час по-скоро. Ето тогава ще се изпълни шефа̄’ат за тях.

Второто: Ще има застъпничество за лесно и бързо протичане на Равносметката.

Третото: Ще има шефа̄’ат за грешните мюсюлмани, за да не паднат в Джехеннема, преминавайки през Съра̄т, и да се спасят от изтезанията в Ада.

Четвъртото: Ще има застъпничество за извеждане от Джехеннема на мюсюлмани с многобройни грехове.

Петото: Макар че в Дженнета ще се пребивава вечно, той разполага с осем степени и степента на всеки ще бъде в зависимост от вярата и делата му. Ще има застъпничество за увеличаване на степените на мюсюлманите в Дженнета.

Дженнетът (Раят) и Джехеннемът (Адът) ги има в момента. Раят е над седемте небеса, а Адът е под всичко. Има осем Дженнета и седем Джехеннема. Дженнетът е по-голям от земята, слънцето и небесата, а Джехеннемът е по-голям от слънцето.

6 – Шестото условие на ӣма̄на е вярата в съдбата (кадера), че доброто и лошото е от Алла̄ху теа̄ля̄. Всичко, което се случва на хората – добро или зло, полза или вреда, печалба или загуба – е с позволението на Алла̄ху теа̄ля̄. Речниковото значение на кадер е “измерване на множество”, “закон”, “заповед” и “величие”. Означа сащо и множество и величие. Желанието на Алла̄ху теа̄ля̄ относно съществуването на нещо се нарича кадер (съдба). Създаването на творението, чието битие е пожелано, се нарича каза̄. Понякога двете понятия се използват едно вместо друго (като синоними). В изначалността Алла̄ху теа̄ля̄ е пожелал битието на всичко от тогава до безкрая. Това се нарича каза̄. Алла̄ху теа̄ля̄ създава всичко съгласно нея, без то да е по-малко или повече. Това се нарича кадер. В изначалността Алла̄ху теа̄ля̄ е знаел всичко, което ще се случи (до безкрая). Ето това Негово знание се нарича каза̄ и кадер. Древногръцките философи наричали това ина̄йет-и езелиййе. Всички създания се появили от онази каза̄. Освен това сътворяването на каквото и да било в съгласие с Неговото изначално знание (също) се нарича каза̄ и кадер. За да повярваме в съдбата, трябва добре да знаем и повярваме, че ако в изначалността Алла̄ху теа̄ля̄ е пожелал битието на нещо, то несъмнено става както е пожелал Той, без недостатъци и излишъци. Не е възможно да се появи нещо, чието съществуване не е пожелал Той, и не е възможно да не се появи нещо, чието съществуване е пожелал Той.

Всички животни, растения, неживи създания, [твърди, течни и газообразни вещества, звезди, молекули, атоми, електрони, електро-магнитни вълни, движението на всяко създание, физичните, химичните и ядрените реакции, отдаването и приемането на енергия, физиологичните промени в живите организми], съществуването или несъществуването на нещо, добрините и пороците на рабите, наказването им в земния и отвъдния живот, т.е. всичко, още в изначалността, се е знаело от Алла̄ху теа̄ля̄. От изначалността до безкрая Алла̄ху теа̄ля̄ създава всички творения, техните особености и движения в съответствие с изначалното Си знание. Той създава всички дела на рабите, техните вяра и неверие. Той е единственият създаващ и правещ. Всички следствия и резултати, предизвикани от причините, ги създава Той. Алла̄ху теа̄ля̄ създава всичко с някаква причина.

Например огънят изгаря, но реално Алла̄ху теа̄ля̄ създава изгарянето. Огънят няма нищо общо с този процес, но обичаят на Алла̄ху теа̄ля̄ е такъв, че не създава горенето, докато нещо не бъде докоснато от огън. [Огънят не прави нищо, освен да повиши температурата до необходимата за запалване. Органичните тела съдържат в състава си въглерод и азот, но огънят не предизвиква нито съединяването на тези елементи с кислорода, нито отдаването и приемането на електрони. Невиждащите истината си мислят, че това го върши огънят. Не огънят причинява изгарянето, нито кислородът, нито температурата, нито приемането и отдаването на електрони. Изгаря единствено Алла̄ху теа̄ля̄. Той създава всички тези изброени неща като причини за изгаряне. Неинформираните хора смятат, че именно огънят изгаря. Завършилият начално училище възразява на думите: “Огънят изгаря”, а казва: “Въздухът изгаря”. Завършилият основно образование не приема и това, а казва: “Кислородът във въздуха изгаря.” Завършилият средно пък твърди: “Изгарянето не е от кислорода, а от всеки елемент, който приема електрон.” Завършилият висше пък включва и енергията в това число. Както се вижда, хората, с напредване на техните знания, се доближават до истината все повече и осъзнават, че зад нещата, приемани като причини, се появяват още много такива. Пейгамберите могат да видят истината, защото сe намират на най-високата точка на знанието и науката. Освен тях истината я виждат и ислямските учени, получили капки от океана на знанието, благодарение на стриктно следване на пророците. Всички те съвсем ясно осъзнават, че днес нещата, смятани за изгарящи и правещи, са нищо повече от жалки и нуждаещи се творения и причини, поставени от истинския Извършител и Създател.] Изгарящият е Алла̄ху теа̄ля̄. Той може да стори това и без огън, но обичаят Му е да изгаря посредством него. Ако не пожелае да създаде изгарянe, не го прави и чрез огън. Ибра̄хӣм (алейхисселя̄м) не е изгорял в огън, защото Алла̄ху теа̄ля̄ го е обичал много и в негово име нарушил Своя обичай. [В интерес на истината Той е създал и вещества, предотвратяващи изгарянето. Химиците ги откриват.]

Ако Алла̄ху теа̄ля̄ беше пожелал, би сътворил всичко без причини. Би изгорял без огън, би създал чувство на ситост без ядене. [Би позволил на хората да летят без самолети, или да чуват от далечно разстояние без радио.] Но Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил добро на Своите раби като е скрил Своето създаване зад причини. Пожелал е да създава определени неща с определени причини. Скрил е Своите дела и мощ зад тях. Когато един раб пожелае да извърши нещо, следва да прибягва до причините, чрез които Алла̄ху теа̄ля̄ би го създал. [Например, който иска да запали лампа, прибягва до използване на кибрит; който иска да произведе зехтин от маслини, прибягва до използване на преса; който има главоболие, пие аспирин; който поиска да отиде в Дженнета и да се сдобие с вечно щастие, следва исляма; който стреля в себе си с пистолет или пие отрова, умира; който в изморено състояние пие студена вода, се разболява; който върши грехове и изпада в неверие, отива в Джехеннема. Всеки, който иска да се сдобие с нещо, прибягва до средството, което ще го отведе до желания резултат. Който чете ислямски книги, научава за исляма и го обиква, а който живее сред неверници, остава невеж и сляп за истината. Голяма част от невежите и неинформираните хора са неверници. Отиваме там, където отива превозното средство, на което сме се качили.]

Ако Алла̄ху теа̄ля̄ не беше скрил Своето създаване зад причини, никой нямаше да се нуждае от друг. Човек щеше да иска всичко директно от Алла̄ху теа̄ля̄, без да прибягва до съответната причина. Ако беше така, нямаше да има нужда от никакви социални взаимоотношения, нямаше да има ученик, учител, майстор, ръководител и т.н. Това щеше да наруши порядъка в земния и отвъдния живот. Нямаше да има разлика между красиво и грозно, добро и лошо, послушание и бунтарство.

Ако Алла̄ху теа̄ля̄ беше пожелал, щеше да стори Своя обичай друг и да създава в съгласие с него. Например ако беше пожелал, можеше да сложи всички неверници, пристрастените към земно хора, угнетителите и измамниците в Дженнета, а вярващите, служещите и добродетелните – в Джехеннема, но а̄йетите и хадӣсите показват, че не е пожелал така.

Той е Онзи, Който създава всички волни и неволни действия на хората. Той е създал ихтия̄р [избор] и ира̄де [желание, воля] в Своите раби, за да създава техните волни действия чрез тях. Когато човек пожелае нещо, Алла̄ху теа̄ля̄ го създава ако и Той го пожелае. Когато и човекът, и Алла̄ху теа̄ля̄ не пожелаят нещо, не го създава. Алла̄ху теа̄ля̄ не твори само и единствено в зависимост от техните желания. Създава само ако и Той желае същото. Създаването на волните дела на рабите е подобен на случая с огъня: Той създава горенето, когато нещо се докосне до огън; не го създава, когато няма контакт с огън. Когато ножът докосне дадено нещо, Той създава рязането, т.е. ножът не режи, а Той. Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил ножа средство за рязане. С други думи, Той създава волните дела на рабите чрез посредничеството на техните желания и предпочитания. За разлика от тях явленията в природата не зависят от избора (волята) на хората, а само от този на Алла̄ху теа̄ля̄. Създава ги с други причини. Той е Създателят на слънцата, частиците, капките, клетките, микробите, атомите, веществата, свойствата и движенията. Няма друг създател освен Него. И все пак има разлика между движенията на неживата материя и волните движения на хората и животните; когато рабите предпочетат и пожелаят да извършат нещо, и Той пожелае същото, сторва раба да действа и твори делото му. Движенията на рабите не са в техни ръце. Дори си нямат на представа как се движат. [Всяко тяхно действие е резултат от твърде много химични и физични явления.] Няма ихтия̄р, т.е. избор, в движенията на неживите същества. Алла̄ху теа̄ля̄ създава горенето, когато огънят докосне, но това не е по избор и желание на огъня.

[Когато раби, които обича и съжалява, пожелаят да извършат полезни и добри неща, Той също ги пожелава и създава, но не пожелава и твори техните лоши и вредни желания. Ето защо тези раби винаги проявяват добри и полезни дела. Те изпитват тъга, виждайки, че голяма част от желанията им не намират реализация, но ако бяха помислили и разбрали, че тези им желания не са създадени, защото са вредни, изобщо не биха тъгували, а вместо това биха се радвали и благодарили на Алла̄ху теа̄ля̄. В изначалността Алла̄ху теа̄ля̄ е решил и пожелал да създава волните дела на Своите раби, след като техните сърца ги поискат и пожелаят. Ако не беше пожелал така, щеше винаги да създава волните ни действия насила, без да сме ги пожелали. Той създава волните ни действия, след като ги пожелаем и ние, защото така е пожелал в изначалността. Следователно Неговата воля е доминиращ фактор.]

Волните действия на рабите се появяват чрез две неща. Първото е волята на сърцето и силата. Поради тях човешките действия се наричат кесб. Кесбът е качество на човека. Второто е създаването на Алла̄ху теа̄ля̄. Създателят дава заповеди, забрани, сева̄би и мъчения, защото човек притежава кесб. В деветдесет и шести а̄йет на сӯра Саффа̄т по смисъл се казва: “Алла̄ху теа̄ля̄ сътвори вас и вашите дела.” Този свещен а̄йет показва наличието на кесб, т.е. че делата на рабите се проявяват чрез волята на сърцата им (ира̄де-и джуз’иййе)³⁷ и ясно доказва, че няма джебр (принуждение). Ето защо се казва “човешко дело”. Например казва се: “Али удари и счупи”, но се изтъква още, че всичко е създадено с каза̄ и кадер.

За да бъде създадено делото на раба, първо неговото сърце трябва да го избере и пожелае. Рабът пожелава онова, което е по силите му. Това искане и желание се нарича кесб. Покойният Āмидӣ е казал, че човешкият кесб става причина за създаване на делата, т.е. кесбът влияе. Но не е грешно да се каже, че кесбът няма влияние върху създаването на волното действие, защото създаденото дело не е различно от желаното от раба. Т.е., човек не може да върши каквото си иска. Неща, които не ги желае, също могат да се случат. Не подхожда на един раб да желае да прави всичко, което иска, и да не се случва нищо, което не желае. Това е равносилно на себеобожествяване. Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил добро и е проявил милост към Своите раби, като им е дал толкова сила и енергия, колкото имат нужда те, за да могат да следват Неговите забрани и повели. Например здрав и богат човек веднъж през своя живот би могъл да отиде на хадж; да заговее един месец като види луната на месец рамаза̄н и да кланя петкратен задължителен нама̄з. Онзи, който има имот или пари, надвишаващи границата ниса̄б, – след изминаване на една лунна година – би могъл да даде една четиридесета от тях като зекя̄т под формата на злато или сребро. Както се вижда, рабът върши своите волни действия ако пожелае, а ако не пожелае, не ги върши. Величието на Алла̄ху теа̄ля̄ се проявява и в този пример. Невежите и глупави хора не могат да схванат знанията за каза̄ и кадер и затова не вярват в думите на сунитските учени. Съмняват се в силата на рабите и в тяхната способност да избират. Мислят, че човекът е неспособен и принуден в своите волни дела. Тези невежи хора, виждайки, че рабите не могат да проявят своя избор в някои дела, започват да клеветят ехли суннет. Тези им неправилни думи обаче разкриват, че притежават воля и способността да ги избират.

Да се извърши нещо или не е въпрос на сила. Да се избира между вършене и невършене на дадено нещо се нарича избор. Да се пожелае извършването на избраното нещо се нарича воля. Да се харесва (одобрява) дадено нещо пък се нарича задоволство. Съединяването на сила и воля, с цел оказване на влияние върху извършването на конкретно нещо, се нарича създаване. Когато силата и волята се съединят, без да оказват това въздействие, се нарича кесб. Не е непременно нужно всеки притежаващ избор да бъде създател (творец). По същия начин не е задължително да се прояви задоволство към всяко пожелано нещо. Алла̄ху теа̄ля̄ е творец и мухта̄р (притежател на избор), а рабът е кя̄сиб (притежател на кесб) и мухта̄р.

Алла̄ху теа̄ля̄ пожелава и създава служенията и греховете на Своите раби, но не е доволен от греха и не го харесва. Всичко се появява с Неговите воля и създаване. В сто и второ знамение на сӯра Ен’а̄м по смисъл се казва: “Няма друг бог освен Него. Само Той е Творецът на всяко нещо.”

Течението му’тезиле, невиждайки разликата между воля и задоволство, се объркали и казали: “Човек сам създава каквото пожелае.” Отричат наличието на каза̄ и кадер. Течението джебриййе пък съвсем се е отклонило. Не успели да разберат, че би могло да има избор без да се създава. Мислейки, че човек е неспособен да избира, го оприличили на камък или дърво, поради което казали (Аллах да пази): “Хората не са притежатели на грехове (т.е. не са отговорни за тях). Създателят на всички злини е Алла̄ху теа̄ля̄.” Ако хората нямаха избор и воля и ако Алла̄ху теа̄ля̄ ги караше насила да вършат злините, както твърдят последователите на това отклонено течение, не би имала никаква разлика между човек, който е пуснат по склона на планина с вързани крака, и такъв, който преваля склона на планината, като волно се оглежда в околността. Факт е, че първият е принуден да се търкаля, а вторият преваля със своя собствена воля и желание. Онези, които не виждат разликата между тези две неща, не притежават прозорливост. С това си поведение отричат свещените а̄йети. Тези хора смятат повелите и забраните на Алла̄ху теа̄ля̄ за ненужни и неуместни. Да се смята, че човек създава сам това, което пожелае, както твърдят последователите на това течение, наречено му’тезиле или кадериййе, е равносилно на отричане на свещения а̄йет “Алла̄ху теа̄ля̄ създава всичко”, и е равносилно на приписване на съдружник на Алла̄ху теа̄ля̄ в създаването.

Шиитите, подобно на му’тезиле, твърдят, че човек създава каквото пожелае и в подкрепа на това казват, че магарето не пресича реката, дори да яде бой. Нима изобщо не мислят, че когато човек пожелае нещо, но Алла̄ху теа̄ля̄ не го пожелае, става онова, което Алла̄ху теа̄ля̄ е пожелал? С това излиза наяве и грешката в твърденията на му’тезиле. Човек не би могъл да прави каквото пожелае, т.е. не би могъл да твори. Ако беше вярно твърдение на му’тезиле, че става каквото човек пожелае, Алла̄ху теа̄ля̄ щеше да се окаже безсилен. Алла̄ху теа̄ля̄ е пречист от недостатъка да бъде безсилен. Става само това, което Той пожелае. Само Той е Създателят на всичко. Много е грозно по отношение на хора да се използват или пишат думи от рода на “създаде”, “създадохме” или “създадоха”. Това е неуважение спрямо Алла̄ху теа̄ля̄ и причинява неверие, т.е. изкарва от исляма.

[Волните движения на рабите се осъществяват посредством множество физични, химични и физиологични процеси, които не зависят от тяхната воля. Те дори си нямат на представа за тях. Разумен учен, проумял тази тънкост, би се срамувал да каже “направих”, камо ли “създадох”. Би се срамувал от Алла̄ху теа̄ля̄, но човек с малко знания, разбиране и благоприличие, не би се срамувал да каже всичко и навсякъде.

Алла̄ху теа̄ля̄ проявява милост към всички хора по света. Създава и изпраща всяко нещо, от което имат нужда те. Съобщава им по ясен начин какво трябва да правят, за да живеят в мир и спокойствие на този свят и да постигнат безкрайно блаженство в отвъдния. Води по правия път онези, които са попаднали в неверие или заблуда, в резултат на вредни влияния от нефса, лоши приятели, вредни книги и радиопредавания, и ги подтиква към правия път. Той обаче не дарява с тази благословия онези, които угнетяват и прекрачват границите. Оставя ги в харесваното и желано от тях блато на неверие, в което попаднали.]

Преводът на книгата “И’тика̄дна̄ме” свършва тук. Хаджи Фейзуллах, който е направил този превод, бил от Кемах, Ерзинджан. Дълги години служил като мюдеррис (професор) в Соке. Починал през 1323 [1905] г. Мевля̄на̄ Ха̄лид-и Багда̄дӣ Осма̄нӣ (куддисе сиррӯх), авторът на книгата, се родил през 1192 г. по Хиджра в град Шехрезӯр, разположен на север от Багдад, и починал в Шам през 1242 [1826] г. Наречен е Осма̄нӣ, защото бил от рода на Осма̄н Зиннӯрейн (радиялла̄ху анх). Когато преподавал на брат си Мевля̄на̄ Махмӯд Са̄хиб втория поред хадӣс от книгата “Хадӣс-и ерба’ӣн” на има̄м Невевӣ, известен като “Хадӣс-и Джибрӣл”, Мевля̄на̄ Махмӯд Са̄хиб помолил по-големия си брат да напише разяснение към този хадӣс-и шерӣф. Мевля̄на̄ Ха̄лид (рахметулла̄хи алейх) приел това желание на своя брат, за да възрадва сияйното му сърце, и пояснил този хадӣс-и шерӣф на персийски език.

ПИСМО НА ШЕРЕФУДДӢН МУНӢРӢ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄)

(човек трябва да прибягва до причините)

Шерефуддӣн Ахмед бин Яхия̄ Мунӣрӣ (рахметулла̄хи алейх) е един от големите учени на Индия. В 18. писмо от персийската си книга “Мектӯба̄т” казва:

Голяма част от хората се подвеждат, като действат съгласно своите съмнения и илюзии. Някои от тези неправилно мислещи хора казват: “Алла̄ху теа̄ля̄ не се нуждае от нашите иба̄дети. Те не Му донасят никаква полза. За Неговото величие е безразлично дали хората правят иба̄дети или не. Онези, които ги изпълняват, напразно търпят притеснения.” Тази мисъл е грешна. Говорят така, защото не познават исляма. Смятат, че иба̄детите носят полза на Алла̄ху теа̄ля̄ и затова ги е повелил. Това предположение е твърде грешно. Смятат за възможно невъзможното. Иба̄детите на хората са полезни само за тях. Алла̄ху теа̄ля̄ заявява това по ясен начин в 18. а̄йет на сӯра Фа̄тир. Човекът, разсъждаващ по този грешен начин, прилича на болен, който не спазва диета, въпреки препоръката на лекаря, и казва: “На лекаря не му вреди, че не спазвам диета.” Прав е да говори, че няма да навреди на лекаря с това си поведение, но вреди на самия себе си. Лекарят му препоръчва диета не за лично оцеляване, а за спасение на пациента от болест. Ако последва съветите на лекаря, би се спасил, ако ли не, би умрял, без това да вреди на лекаря.

Част от неправилно разсъждаващите хора пък не изпълняват никакви иба̄дети, не се пазят от хара̄ми, т.е. не следват исляма, но казват: “Аллах е Керӣм (Щедър) и Рахӣм (Милосърден). Проявява голямо съжаление към рабите Си. Прошката Му е безкрайна. Не би измъчвал никого.” Да, прави са за първата част, но последните им думи са грешни. С това Шейта̄нът (Сатаната) ги подвежда и ги насърчава към неподчинение. Разумният човек не се подвежда от Шейта̄на. Алла̄ху теа̄ля̄ е Щедър и Милосърден, но и мъчението Му е много силно и болезнено. Забелязваме, че оставя много хора да живеят в бедност и затруднения. Кара, без никакво колебание, някои раби да живеят в мъки. Макар че е много щедър и резза̄к (даващ препитанието), не дава и залък хляб, освен ако не бъдат понесени трудностите, свързани със селското стопанство и земеделието. Той e Онзи, Който поддържа хората в съществуването им, не оставя да оцелеят онези, които не ядат и пият. Не дава изцеление на болни, които не използват лекарство. Той е създал средства за постигане на всякакви земни блага, като живот и здраве, но не проявява милост към онези, които не прибягват до тях, и ги лишава от земните благословии. Има два вида лекарства – материални и нематериални (духовни). Лекарствата от втория тип, които лекуват всякакви болести, са милостинята и молитвата. Следните хадӣс-и шерӣфи са известни: “Лекувайте болните сред вас като давате садака (милостиня)” и “Многото четене на истигфа̄р [покаяние] е лек за всички мъки.” Материалните лекарства, от друга страна, са многобройни и се откриват чрез опити. Използването на духовни лекарства помага и за откриване на материални. Същото се отнася и за благата на отвъдния живот. Алла̄ху теа̄ля̄ е сторил неверието да е отрова, която убива сърце и душа. Мързелът също разболява човешката душата. Ако не бъдат използвани лекарства за тези болести, душата се разболява и умира. Единственото лекарство против неверие и невежество е опознаването на Алла̄ху теа̄ля̄, а против мързел – нама̄зът и всички други иба̄дети. На този свят ако човек поеме отрова и каже: “Аллах е милосърден. Би ме опазил от вредата на отровата”, би се разболял и умрял. Ако човек, страдащ от диария, изконсумира индийско масло [или диабетик сладки и тестени изделия], болестта му би се влошила. Човешкото тяло е нежно и затова има нужда от много неща [като храна, дрехи и къща]. Много е трудно да бъдат изнамерени тези неща и използвани съгласно исляма. За да улесни тази работа на хората, Алла̄ху теа̄ля̄ е създал в тях сила, наречена нефс. Животните нямат нужда от него и затова не го притежават. Нефсът иска и подтиква към направа на онези неща, които са нужни на тялото, но обича да прекалява в тях. Неговите желания се наричат страсти. Да се прекалява в страстите, т.е. да се тича след тях без да се допитва до ума, нанася вреда на сърцето, тялото и околните, и затова се превръща в грях.

Част от нездравомислещите пък търпят рия̄зет, като гладуват с цел да изкоренят страстите, гнева и желанията за забавление, които религията не одобрява. Смятат, че ислямът желае тяхното изкореняване. Тези хора, след дълъг период на глад, виждат, че въпросните желания не са изчезнали, и мислят, че ислямът е повелил нещо, което не би могло да се случи, и накрая казват: “Тази заповед на исляма не би могла да се изпълни. Човек не би могъл да се отърве от своите навици по природа. Да се полага усилие в тази насока е като да се опиташ да превърнеш чернокожия в белокож. А да се мъчиш да направиш нещо, което не е възможно, е загуба на време.” Тези хора разсъждават и постъпват неправилно. И особено да се твърди, че това е повеля на исляма, е пълно невежество и идиотщина, защото ислямът не повелява да се унищожат гнева, страстта и човешките качества. Да се твърди това е клевета спрямо религията. Ако ислямът повеляваше това, у Мухаммед (алейхисселя̄м), собственикът на религията, нямаше да ги има тях. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) е казал: “Аз съм човек. И аз се ядосвам като другите.” От време на време, Пророкът ни (алейхисселя̄м) е бил виждан да се ядосва, но го правел единствено в името на Алла̄ху теа̄ля̄. В 134. а̄йет на сӯра Āл-и Имра̄н Алла̄ху теа̄ля̄ хвали “побеждаващите своя гняв, а не онези, които не се ядосват. Твърде грешно е да се каже: “Човек трябва да унищожи страстта си”, това го казват онези, които не разсъждават правилно. Фактът, че Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем), бил женен за девет жени (радиялла̄ху теа̄ля̄ анхунне) е явно опровержение спрямо неуместността на тези думи. Ако човек загуби страстта си, трябва да се излекува, за да я възвърне. Същото важи и за гнева. Човек защитава своите жена и деца благодарение на него и чрез него води борба (джиха̄д) срещу ислямските врагове. Човек благодарение на страстта си може да има деца и да върши дела, за които ще се говори с чест и слава след смъртта му. Това са неща, които ислямът харесва и хвали.

Ислямът не повелява изкореняването на страстта и гнева, а тяхното контролиране и използване съгласно религията. Подходящи примери за случая са състоянията на един конник, който не следва да убие своя кон, и един ловец, който не следва да убие своето куче, а да ги дресират по такъв начин, че да им бъдат полезни. С други думи, страстта и гневът са като ловното куче на ловеца и коня на конника. Без тези две неща благата на отвъдния свят не биха могли да бъдат уловени. Но за извличане на полза от тях е необходимо да се възпитат и използват в съгласие с религията. Но ако не бъдат възпитани, т.е. ако не се обуздаят и прекрачат границите на религията, биха довели до гибел своя собственик. Рия̄зетите, т.е. да не се правят желанията на нефса, не се прави за изкореняване на тези две качества, а за тяхното възпитаване и следване на исляма. Това е нещо, което е по възможностите на всеки човек. [Да се използва атомна сила и прави реактивен самолет – сами по себе си – не са прояви на цивилизованост. Биха били ако бъдат използвани в полза на хората, което се постига чрез следване на исляма.]

Що се отнася до четвъртата група неправилно мислещи хора, те се самозаблуждават, като казват: “Всичко е предопределено още в изначалността. Дали даден човек ще бъде са’ӣд (такъв, който заслужава Дженнета) или шакӣ (такъв, който заслужава Джехеннема) е ясно (предопределено). Това не би могло да се промени с времето и затова няма полза от правене на иба̄дети.” Така рекли и Есха̄б-и кира̄м, когато Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) им казал, че каза̄та и кадерът не се променят и че всичко е предопределено в извечността. Също така сахабиите казали: “Тогава да се доверим на това предопределение в изначалността и да не правим иба̄дети”. Расӯлюллах (саллялла̄ху алейхи ве селлем) им отговорил: “Правете иба̄дет. За всеки е лесно да прави това, което е предопределено за него във вечността.” Т.е. човекът, познат като са’ӣд от Алла̄ху теа̄ля̄ в изначалността, ще върши делата на са’ӣдите в земния живот. Оттук се разбира, че фактът, че наречени са’ӣд в изначалността, вършат иба̄дети, а наречените шакӣ, въстават срещу Него, е подобен на това, че за тези, за които в изначалността е определено да живеят здрави, поемат храни и лекарства, а онези, за които е определено да се разболеят и умрат, не поемат храни и лекарства. Онзи, за когото в изначалността е определено да умре от глад и болест, не получава възможността да поеме храна и лекарства. А пътищата на печалба се отварят за онзи, за когото в изначалността е определено да стане богат. Пътищата на запада се затварят за онзи, за когото в изначалността е предопределено да умре на изток. Предадено е, че когато веднъж ангелът (меля̄икето) Азра̄ӣл (алейхисселя̄м) посетил пророка Сюлейма̄н (алейхисселя̄м), се загледнал внимателно в един от хората, които седели там. Човекът се изплашил от погледа на меля̄икето. След като Азра̄ӣл (алейхисселя̄м) си отишъл, човекът замолил Сюлейма̄н (алейхисселя̄м) да заповяда на вятъра да го отведе до западните страни, за да се спаси от меля̄икето. Когато Азра̄ӣл (алейхисселя̄м) се върнал отново, Сюлейма̄н (алейхисселя̄м) го запитал защо е погледнал така остро към човека. Ангелът отговорил: “Беше ми заповядано да отнема душата му след един час в един от западните градове. Изненадах се, когато го видях до теб. По късно, когато отидох на запад да изпълня повелята, го заварих и там и му отнех душата.” [Това събитие е предадено в детайли в книгата “Месневӣ” на Джеля̄люддӣн Рӯмӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄)³⁸] Както се вижда, предопределението в изначалността не е заповед, а знание. Човекът се изплашил от Азра̄ӣл (алейхисселя̄м), за да се състои съдбата, отредена в изначалността. Сюлейма̄н (алейхисселя̄м) се подчинил на заръката му и предопределението в изначалността се случило чрез верига от причини. Ето така човек, който е наречен са’ӣд в изначалността, ще получи възможността да повярва и изчисти лошите черти от характера си чрез отбягване на желанията на нефса: това състояние се нарича рия̄зет. В 125. а̄йет на сӯра Ен’а̄м по смисъл се казва: “И когото Алла̄ху теа̄ля̄ поиска да напъти, поставя в гърдите му исляма.” А човек, за когото в изначалността се знае, че ще бъде шакӣ (шакия), т.е. такъв, за когото е предопределено да отиде в Джехеннема, казва: “Няма нужда от поклонения, защото в изначалността за всеки е предопределено дали е са’ӣд или шакӣ.” Този човек не изпълнява иба̄детите, защото разсъждава по този начин. Неговото неизпълнение поради тази му мисъл показва, че в изначалността е бил познат като шакӣ. По същия начин човек, за когото в изначалността е предопределено да бъде невеж, казва: “Всичко е предопределено в изначалността. Обучението и четенето няма да ми помогнат.” Така той не работи, нe учи и остава невеж. Ако за даден човек е предопределено да се занимава с растениевъдство и получи обилна реколта, дава му се да оре и сее нива. Такъв е случаят с вярата и поклоненията на предопределените за Дженнета, както и с неверието и неподчинението на предопределените за Джехеннема. Невежите хора не разбират това и казват: “Каква ли връзка имат вярата и иба̄детите с това да бъдеш са’ӣд в изначалността, и неверието и неподчинението с това да бъдеш шакия в изначалността?” Със своя ограничен ум се опитват да разберат тази взаимовръзка. Мъчат се да разрешат всичко с разума, но човешкият ум е ограничен. Безумие е да се прави опит за разбиране с ум на неща, които са отвъд капацитета му. Несъмнено онези, които мислят така, са безумци. Ӣса̄ (алейхисселя̄м) е казал: “Не ми беше трудно да отворя очите на слепите по рождение и да съживя мъртъвците, но не можах да обясня истината на глупав човек.” Алла̄ху теа̄ля̄, с безкрайните Си знание и мъдрост, извисява някои раби до нивото на меля̄икета, а дори и над тях, а други ги занижава до степента на куче и прасе. Преводът на осемнадесето писмо приключва тук.

Мектӯба̄тът на Шерефуддӣн Ахмед бин Яхия̄ Мунӣрӣ се състои от сто писма. Написан е през 741 [1339] г. и издаден през 1329 [1911] г. в Индия. Един от неговите ръкописи е на съхранение в библиотеката “Сюлейма̄нийе”. В седемдесет и шесто писмо пише:

Се’а̄дет означава да се заслужи Дженнета, а шека̄вет – да се заслужи Джехеннема. Се’а̄детът и шека̄ветът са като две съкровища на Алла̄ху теа̄ля̄. Ключът на първото е послушанието и поклонението, а на второто е да се вършат грехове. В изначалността Алла̄ху теа̄ля̄ е знаел кой човек [със собствено желание] ще стане са’ӣд (праведен) и кой шакӣ (грешник). Това Негово знание се нарича съдба (кадер). Човекът, за когото от изначалността се знае, че ще стане са’ӣд, се подчинява на Създателя. А човекът, за когото от изначалността се знае, че ще бъде шакӣ, винаги върши грехове. В земния живот човек, гледайки своите дела, би могъл да разбере в коя група попада. Ислямските учени, мислещи за отвъдното, по този метод разбират кой е праведен и кой не е. Но учени, които са пристрастени към земно, не биха могли да ги различат . Всяка чест и благословия е в искреното служене на Създателя, а всички злини и неприятности водят начало от вършенето на грехове. Страданията и нещастията, които сполетяват хората, идват по пътя на греха, а спокойствието идва по пътя на подчинението. [Такъв е обичаят на Алла̄ху теа̄ля̄ и никой не би могъл да го измени. Не трябва да се приема за щастие онова, което изглежда лесно и сладко за нефса, и не бива да смятаме за шека̄вет и гибел онова, което изглежда трудно и горчиво за него.] Имало човек в Месджид-и Акса̄, в Йерусалим, който прекарал живота си в дълги години иба̄дет и възхвала на Алла̄ху теа̄ля̄. Но тъй като не бил изучил условията за вършене на иба̄дети и искреността, го застигнала толкова голяма загуба, когато пропуснал да извърши едно седжде (свеждане на чело до земята), че сетне бил застигнат от гибел. От друга страна, кучето на Есха̄б-и Кехф, което провървяло няколко крачки подир съддӣците, се е изкачило на толкова високи степени, че не ги загубило, макар да било мръсно. Този факт хвърля човека в изумление и учените векове наред не успели да разгадаят тази тайна. Човешкият ум не би могъл да разбере мъдростта в това. Алла̄ху теа̄ля̄ е казал на Āдем (алейхисселя̄м) да не яде от пшеницата, но тъй като знаел, че ще я изяде, му позволил да го направи. От друга страна, повелил на Шейта̄на да изпълни седжде на Āдем (алейхисселя̄м), но пожелал да не го стори. Казал е “Търсете ме!”, но не е пожелал неискреният да Го намери. Пътниците по Неговия път не биха могли да кажат нищо, освен че не са способни да Го разберат. Какво остава за нас да кажем? Той няма нужда от вярата и поклоненията на хората. Тяхното неверие и неизпълняване на иба̄дети не Му вредят. Той не се нуждае от Своите създания. Той е превърнал знанието в причина за премахване на тъмата, а невежеството за вършене на грехове. От знанието се раждат вярата и подчинението, а от невежеството – неверието и грехът. Подчинението не е за пропускане, дори да изглежда малко! И грехът следва да се отбягва, дори да изглежда твърде незначителен! Ислямските учени са казали, че три неща водят до други три неща: подчинението е причина за доволството на Алла̄ху теа̄ля̄; вършенето на грехове е причина за гнева Му, а вярата е причина за спечелване на чест и достойнство. Ето защо следва стриктно да отбягваме дори и малкия грях, защото има вероятност гневът Му да се крие в него. Човек трябва да приема всеки вярващ за по-добър от себе си, защото би могъл да е от най-любимите раби на Алла̄ху теа̄ля̄. Съдбата на всеки, предопределена в изначалността, не би могла да се измени. Ако Алла̄ху теа̄ля̄ пожелае, би могъл да опрости на мюсюлманин, който винаги е вършел грехове и не спазвал заповедите Му. Както е посочено в тридесети а̄йет на сӯра Бакара: когато меля̄икетата казали: “Я, Раббӣ! (О, Господи!) Защо създаваш хората, които ще сеят по нея развала и ще леят кърви”, Алла̄ху теа̄ля̄ не им отговорил: “Няма да сеят развала”, а казал: “Знам онова, което не знаете вие”, “Превръщам незаслужилите в заслужили. Ще приближа онези, които са далече и ще извися презрените”, “Вие ги съдите по делата им, а Аз гледам вярата в сърцата им. Вие вземате предвид безгрешността си, а те се доверяват на милостта Ми. Както харесвам вашата безгрешност, така обичам да прощавам и греховете на мюсюлманите. Вие не бихте могли да знаете онова, което знам Аз. Ще сторя вярващите да постигнат изначалната Ми благословия и ще погаля всички тях с безкрайната Си милост.” Преводът на седемдесет и шесто писмо свършва тук.

Шерефуддӣн Ахмед бин Яхия̄ Мунӣрӣ (рахметулла̄хи теа̄ля̄ алейх) е починал през 782 [1380] г. Живял е в град Бихар, Индия. Гробът му също е там. Мунир е едно от имената на селата в района на град Бихар. Неговата биография е изложена подробно в книгата “Ахба̄р-ул-ахя̄р” от Шах Абдулхак Дехлевӣ (рахметулла̄хи теа̄ля̄ алейх). Тази персийска книга е отпечатана в град Дийобенд, Индия, през 1332 [1914] г., а по-късно и в Лахор, Пакистан. Книгите му “Ирша̄д-ус-са̄ликӣн”, “Ма’дин-ул-ме’а̄нӣ” и “Мектӯба̄т” са много ценни.

[Има̄м Рабба̄нӣ (рахметулла̄хи алейх), в различните си писма, казва: “Нещата, които Алла̄ху теа̄ля̄ е заповядал, се наричат фарз, а забранените – хара̄м. Тези, които не са нито хара̄м, нито фарз, т.е. свободно избираеми, се наричат муба̄х.” Изпълняването на фарзове, отбягването на хара̄ми и вършенето на муба̄хи в името на Аллах, се нарича правене на иба̄дет. За да стане сахӣх (състоятелен) даден иба̄дет и да го хареса Алла̄ху теа̄ля̄, трябва да бъде изпълнен съгласно неговите условия и с ихля̄с. Ихля̄с е да се върши иба̄дет, само защото Той го е повелил и за постигане на задоволството и обичта Му, без да се мисли за земни облаги от рода на пари, пост или известност. Знанието се постига с четене на фъкъхски книги, т.е. книги по ислямско право, в присъствие на учител, а ихля̄сът, т.е. искреността, се постига чрез думите, състоянията и делата на някой евлия (приближен раб на Алла̄ху теа̄ля̄) или четене на тасаввуфски книги. Ислямските знания са два вида: религиозни и научни. Изучаването на тези знания в необходими рамки е фарз. Например за онзи, който приема лекарство, е фарз да знае начина и количеството на прием, а за онзи, който използва електрическа лампа, е фарз да изучи малко знания за електрическия ток. Ако не ги знае, би могло да се стигне до смърт.

Ако мюсюлманин, който вярва във фарзовете и хара̄мите, но не ги изпълнява поради мързел или влияние на лоши приятели, умре без да е направил тевбе (разкаяние) за тях, ще гори в Ада, докато му свършат греховете. Този, който не ги изучава, или ги знае, но не им обръща внимание, или не ги изпълнява без да изпитва угризения и без да се страхува от Алла̄ху теа̄ля̄, става кя̄фир (неверник). Такива хора ще горят в Ада за вечно. Подобна е ситуацията и с хара̄мите.

Иба̄дет, извършен без необходимото знание за условията му, дори да е придружен с искреност, не става сахӣх (валиден). Такъв човек ще гори в Джехеннема все едно не го е извършил. Иба̄детите на онези, които спазват техните правила на изпълнение, стават сахӣх и такива хора ще се избавят от мъченията на Ада. Но ако не ги изпълняват с ихляс, иба̄детите им, както и всичките им останали добрини, не ще бъдат приети от Създателя и тези хора няма да спечелят сева̄б. Алла̄ху теа̄ля̄ не харесва иба̄детите и добрините на такива хора. Не би донесъл полза иба̄дет, който се върши без знание и искреност, т.е. търсейки само Неговото задоволство. Такъв иба̄дет не би могъл да спаси своя собственик от попадане в неверие, грях или мъчение. Имало е много муна̄фици (лицемери), които цял живот изпълнявали иба̄дети, но сетне умрели като неверници. Поклонението, сторено със знание и искреност, спасява от неверие и грях в земния живот и превръща своя собственик в достоен човек, а в а̄хирета (отвъдния живот) го спасява от изтезание в Джехеннема. Алла̄ху теа̄ля̄ обещава това в девето знамение на сӯра Ма̄иде и в сӯра Вел’аср. Алла̄ху теа̄ля̄ е верен в Своето обещание и несъмнено ще го изпълни.”]

Хак теа̄ля̄ си отмъщава посредством някой раб.

Незнаещият илм-и ледуннӣ си мисли, че го прави този раб.

Всичко е на Създателя – с човешка ръка се обработва,

не си мисли, че дори клечка би помръднала без заповед на Изкусния.

АЛЛА̄ХУ ТЕА̄ЛЯ̄ СЪЩЕСТВУВА И Е ЕДИН. ВСИЧКИ СЪЩЕСТВА, ОСВЕН НЕГО, БИЛИ В НЕБИТИЕ И СЛЕД ВРЕМЕ ПАК ЩЕ ИЗЧЕЗНАТ

Ние опознаваме творенията около нас посредством нашите сетивни органи. Нещата, които влияят на нашите сетивни органи, се наричат същества. Влиянието, което съществата оказват на петте ни сетивни органа, се нарича характеристика или качество. Съществата се разграничават едно от друго по качествата си. Светлината, звукът, водата и стъклото са същества. Същества, които имат тегло и обем, т.е. заемат място в пространството, се наричат вещества или материя. Веществата се отличават едно от друго по своите свойства или качества. Въздухът, водата и камъкът са отделни вещества, но светлината и звукът не са, защото не заемат място и нямат тегло. Всяко същество притежава енергия (сила). Всяко вещество може да бъде в три състояния: твърдо, течно и газообразно. Твърдите вещества имат форма за разлика от течни и газообразни такива, които приемат формата на съда, в който се намират. Вещества, придобили форма, се наричат тела, но продължават да запазват своята същина. Например ключът, иглата, машата, лопатата и гвоздеят са отделни тела, т.е. имат различни форми, но всички са направени от метал. Обектите биват два вида: прости обекти и съединения.

Във всички тела непрестанно се случват изменения. Например биха могли да сменят своето местоположение чрез движения. Биха могли да станат по-големи или по-малки или да изменят своя цвят. Ако е живо, би могло да се разболее или умре. Тези промени се наричат събития или явления. Никаква промяна не би могла да настъпи в материята без наличие на външно въздействие. Събития, които не изменят същината на веществата, се наричат физични. Да се скъса лист хартия е физично явление. За да се случи физично явление има нужда от въздействие на някаква сила. Събития, които изменят структурата и същината на веществата, се наричат химични. Изгарянето на лист хартия и неговото превръщане в пепел е такъв пример. В един обект, за да протече химично явление, е необходимо да му въздейства друго вещество. Въздействието на две или повече вещества чрез протичане на химични събития в тях се нарича химична реакция.

Химичните реакции между веществата, т.е. взаимодействието между тях, протича чрез най-малките им градивни единици, наречени атоми. Всeки обект е съставен от атоми, т.е. той е съвкупност от атоми. Макар структурите на атомите да си приличат, те се различават по размер и тегло. Ето на тази база днес познаваме битието на сто и пет вида атома. Дори най-големият атом е толкова малък, че не може да се види с най-мощния микроскоп. Струпването на атоми, които си приличат, се нарича елемент. Тъй като има сто и пет вида атоми, следователно има и сто и пет вида елементи. Желязото, сярата, живакът и въглеродът са елементи. Струпването на едно място на различни атоми се нарича съединение. Има стотици хиляди различни съединения. Водата, спиртът, солта и варта са съединения. Съединенията се образуват при съединяване на два или повече елемента.

Всички обекти, като планини, морета, всички видове растения и животни, са съставени от тези сто и пет елемента. Всички живи и неживи обекти са изградени от тях. Всички обекти са образувани от комбинацията на атоми от един или повече елемента. Въздухът, почвата, водата, топлината, светлината, електрическият ток и микробите стават причина за разпадане на съединения или съединяване на елементи. Никаква промяна не настъпва без причина. В тези промени елементите преминават от един обект в друг или се отделят от тях, преминавайки в свободно състояние. Ние наблюдаваме как обектите привидно изчезват, но ако съдим по видяното, ще сгрешим. Казваме “изчезва” или “появява се”, но това реално не е нищо друго, освен промяна на веществата. Изчезването на един обект, например мъртвеца в гроба, довежда до появата на нови обекти като вода, газове и други вещества в почвата. Ако новопоявилите се вещества при една промяна не оказват влияние върху сетивните ни органи, не можем да осъзнаем тяхната поява и затова казваме “изчезна” за първото вещество, станало обект на промяна. Освен това наблюдаваме, че формите на всички сто и пет елемента се променят, в тях протичат физични и химични събития. Когато един елемент се включи в състава на съединение, става йон. Т.е. неговите атоми отдават или приемат електрони, с което настъпва промяна в химичните и физични свойства на този елемент. Атомите на всички елементи са съставени от ядро и различен брой по-малки частици, наречени електрони. Ядрото е в центъра на атома. Ядрата на всички атоми, с изключение на водородните, са съставени от частици, наречени протони и неутрони. Протоните носят положителен заряд, а неутроните нямат заряд. Електроните имат отрицателен заряд и се движат около ядрото. Електроните се движат в своите орбити, но биха могли да ги променят.

Промени и разпадания биха могли да настанат и в самите ядра на атомите. За това съдим по радиоактивните елементи. Разпадането на ядрата довежда до превръщане на един елемент в друг, до изчезване на самите вещества и превръщането им в енергия. Това дори е изчислено от Айнщайн³⁹. Подобно на съединенията, елементите също се изменят постоянно и преминават от едно в друго състояние. (Материята, жива и нежива, постоянно се изменя. Едни неща изчезват и се появяват нови.) Всяко живо същество днес, всяко растение и животно, е било в небитие. Преди тях битували други. По същия начин след време никое от сегашните живи творения няма да съществува (ще изчезне) и ще се появят нови. Това се отнася и за всички неживи същества. Всички живи и неживи същества например елементът желязо, камъните и костите, които са сбор от няколко обекта, и всички вещества, и всички частици непрекъснато се изменят. Предишните изчезват и се появяват нови. Когато свойствата на новите и предишните вещества сe окажат подобни, човек не би усетил тази промяна и би си помислил, че те съществуват винаги. Пример за това е гледането на филм в киносалон: пред обектива постоянно идват нови снимки и си отиват, но тъй като зрителите не са в състояние да осъзнаят това, си мислят, че се движи една и съща снимка. Когато парче хартия изгори и се превърне в пепел, казваме, че хартията изчезна и се появи пепел, защото забелязваме тази промяна. Когато ледът се стопи, казваме: “Ледът изчезна и се появи вода.”

В началото на книгата “Шерх-и ака̄ид” пише: “Тъй като всички създания са признаци, разкриващи битието на Алла̄ху теа̄ля̄, носят общото наименование а̄лем [свят]. По същия начин съществата от един вид също се наричат а̄лем, светове. Например човешки свят, свят на меля̄икета (ангели), животински свят, свят на неживата материя и др. Би могло да се каже, че всяко тяло е своеобразен а̄лем.”

На 441. стр. на книгата “Шерх-и мева̄киф”⁴⁰ пише: “ Āлемът, т.е. всичко е ха̄дис, т.е. създание. С други думи, появили се от небитието. [И винаги продължават да се появяват от един друг. Това бе обяснено по-горе.] И веществата, и качествата на обектите са ха̄диси, т.е. създания. По този въпрос би могло да сe изтъкнат четири неща:

1- Според мюсюлманите, юдеите, християните и огнепоклонниците както веществата, така и качествата на обектите са създания.

2- Според Аристотел и философите по неговия път както веществата, така и свойствата на обектите са изначални, т.е. не са творения и винаги са битували. Съвременните знания по химия категорично разкриват, че това твърдение е грешно. Човек, който вярва или казва подобно нещо, напуска исляма и ставя кя̄фир. Ибни Сӣна̄⁴¹ и Фа̄ра̄бӣ⁴² също твърдели, че веществата и свойствата на обектите са кадӣм (изначални).”

3- Според философите преди Аристотел материята е изначална, но нейните свойства са създания. Днес повечето учени поддържат това грешно схващане.

4- Никой не е казал, че материята е създание, а качествата ѝ са изначални. Калинос не е успял да реши какво да каже по този въпрос.”

Мюсюлманите доказват по няколко начина, че материята и нейните свойства са създания. Първият начин: веществата и всички частици постоянно се изменят, а това, което се променя, не би могло да е изначално – следва да е създание, защото процесът на поява на вещества от предишни такива, не би могъл да опира до безкрайни начала, т.е. до изначалността. Тези промени следва да имат начало, т.е. първите вещества би следвало да са създадени от небитието. Ако ги нямаше първите вещества, създадени от нищото, т.е. ако процесът на създаване на всяко вещество от предходно такова продължаваше до безкрайни начала, нямаше да има начало в сътворяването на веществата едно от друго и следователно нямаше да има никакви вещества днес. Сегашното им наличие и тяхната поява едно от друго показва, че се появили от първите вещества, създадени от небитието.

Освен това, за камък, падащ от небето, не би могло да се каже, че идва от безкрая. Безкрай означава липса на начало. Да се идва от безкрая означава да се идва от небитието, т.е. от нищото, и нещо, за което се предполага, че е дошло от безкрая, всъщност не може да е дошло. Ето защо би било невежо, алогично и ненаучно да се каже: “Идва от безкрая”. По същия начин появата на хората едни от други не може да е дошло от безкрайни начала. Следва да са се размножили от един такъв, който следва да е създаден от небитието. Ако нямаше първи човек, създаден от нищото, и ако размножаването на хората едни от други опираше безкрайни начала, следваше никой да не съществува днес. Това се отнася и за всяко друго създание. Би било невежо, алогично и ненаучно да се твърди – във връзка с появата на веществата и обектите от себеподобни такива – че: “Така е било (в миналото, т.е. така идва от изначалността) и така ще си продължи (до безкрая). Няма вещества, създадени от небитието”. Самото наличие на промяна не доказва изначалността на творенията, а тяхното сътворение от небитието. Т.е., че не са ва̄джиб-ул-вуджӯд, а мумкин-ул-вуджӯд.

Въпрос: Създателят на всичко е изначален, както са изначални и Неговите качества. Оттук не следва ли, че всичко друго също трябва да е изначално?

Отговор: Винаги сме свидетели на факта, че Творецът, Който е изначален, изменя веществата и частиците чрез различни средства и причини, т.е. унищожава ги и на тяхно място създава други. Изначалният Създател създава веществата от подобни такива, когато си пожелае, т.е. прави го винаги. Както твори всички светове, вещества и частици посредством определени причини, така – когато пожелае – би могъл да ги сътвори от небитието, без средства и причини.

Човек, който вярва, че световете са ха̄дис (т.е. имат начало), вярва, че ще имат и край. Очевиден факт е, че същества, създадени от небитието, биха могли да изчезнат пак, а и сега виждаме как много творения изчезват.

За да стане мюсюлманин, човек трябва да вярва във факта, че веществата и обектите, т.е. всички същества, са създадени от небитието, и ще изчезнат пак. Виждаме как обектите се появяват и след време пак изчезват, т.е. техните форми и свойства изчезват. Когато обектите изчезват, техните вещества остават, но както бяхме обяснили по-горе, техните вещества не са изначални, а са създадени от Алла̄ху теа̄ля̄ преди много дълго време, и ще ги унищожи пак, когато настъпи края на света. Научното познание в днешно време не е пречка да се повярва в този факт. Да не се вярва е равносилно на опетняване на науката и вражда към исляма. Ислямът не отрича науката, а отхвърля непознанието на религиозните знания и неизпълняването на иба̄дети. Науката също не отрича исляма, а напротив, подсилва го и го потвърждава.

Тъй като светът е ха̄дис (създание), следва да има създател, който да го е сътворил от небитието, защото, както споменахме и по-горе, никое събитие не се случва от само себе си. Днес фабриките произвеждат хиляди лекарства, домакински уреди, промишлени и търговски стоки, електронни уреди и оръжия. Повечето от тях са продукти на фини изчисления и стотици опити. Нима някой би могъл да каже, че дори едно от тях става от само себе си? Не, казват, че се произвежда съзнателно и с желание, и допълват, че всички те следва да имат производител, за да съществуват.

Във всички живи и неживи същества се забелязват милиони особености и явления. Същината на повечето от тях е все още неизвестна. Във всяко столетие се разкриват все по-нови и сложни такива. Как би могло да се твърди, че всичко се случва от само себе си? На какво би могло да се опира това лицемерие, освен на силен инат или явна глупост? Както се вижда има само един Създател, Който твори всяко вещество, всяко движение. Този създател е ва̄джиб-ул-вуджӯд, т.е. не е създаден от някой друг и винаги е бил в състояние на битие, и не се нуждае от нищо, за да остане в битие. Ако битието Му не беше непременно необходимо, следваше да е мумкин-ул-вуджӯд. Т.е. следваше да е ха̄дис (създание) като всички творения. Създание би могло да бъде сътворено от небитието или чрез предизвикване на промени в някое същество, което също следва да е сътворено. Ако приемем, че промените в създанията не биха могли да са вечни, както обяснихме по-горе, следва да разберем, че и създателите не биха могли да са безкрайни, и че създаването следва да е започнало от първия и единствен създател. Защото ако създаването на създателите един от друг беше продължило до безкрая, следваше да няма нито един такъв. Следователно първият създател на всички творения, който не е създаден от друг, e единственият създател. Няма друг създател преди и след Него. Създателят не би могъл да е създаден. Той следва винаги да e съществувал. Ако престане да съществува за миг, всичко ще изчезне. Ва̄джиб-ул-вуджӯдът не се нуждае от нищо по никакъв начин. Този, който е създал земята, небесата, атомите и живите същества в такъв ред и с такава сложност, следва да е всемогъщ, всезнаещ, веднага да върши онова, което пожелае, да бъде един и в Него да не настъпва никаква промяна. Ако не притежаваше безкрайна мощ и не беше всезнаещ, нямаше да може да създава толкова сложни създания. Ако имаше повече от един създател и желанията им се случеше да си противоречат, онзи от тях, чието желание не намереше реализация, следваше да не е създател, с което би настанала анархия. За допълнителна информация, моля, прочетете турските и арабски разяснения на касӣдата “Ема̄лӣ”, написана от Али Ӯшӣ⁴³.

Никаква промяна не би могла да настъпи у Създателя. Той – преди сътворението на Вселената – е бил такъв, какъвто е сега. Както е сътворил всичко от небитието, така винаги и сега твори всичко. Промяната е присъщо качество на създанията. По-горе обяснихме, че Той винаги е съществувал и никога няма да изчезне. Ето защо в Него не настъпва никаква промяна. Както създанията се нуждаели от Него, когато били създадени, така се нуждаят от Него и всеки миг. Той е единственият Създател и Правещ всяка промяна. Той създава всичко чрез средства и причини, за да може хората да живеят и да се цивилизоват, и всичко да е в ред. Както създава причините, така създава и техните влияния. Хората са само посредници за оказване на влияние от страна на причините върху материята.

Да се яде, когато се огладнее; да се приема лекарство, когато се разболее; да се използва кибрит, за да се запали свещ; да се изсипе киселина върху цинк, за да се получи водород; да се смеси вар с глина и да се загрее, за да се получи цимент; да се храни крава, за да се получи мляко; да се изграждат електроцентрали, за да се получи електрически ток, както и построяването на фабрики са все причини, до които се прибягва, за да създава Алла̄ху теа̄ля̄ нови неща. Човешката воля и сила са все средства и причини, създадени от Него. Хората стават причина в процеса на създаване от страна на Алла̄ху теа̄ля̄. Той иска да създава по този начин. Както се вижда, да се каже: “Човек създаде нещо” е невежо изказване, несъвместимо с разума и религията.

Хората следва да обичат този единствен Създател, Който ги създава, поддържа ги в битие, създава и им праща нещата, от които се нуждаят. Трябва да Му рабуват, т.е. създанията следва да Му изпълняват иба̄дети, да Му се подчиняват и да Го уважават. Този единствен Бог, Който е Ва̄джуб-ул-вуджӯд, им съобщава, че името Му е Аллах. Рабите нямат право да изменят името, посочено от Него. Твърде грозен е всеки несправедлив акт, извършен без право.

Християните и свещениците смятат, че създателите са трима. Писанията ни, изложени по-горе, доказват, че тези им твърдения са грешни и изопачени.

Notlar

[←1]

Зла сила, която е характерна за хората и джиновете, и е източникът на желанията, несъответстващи на исляма – нарича се още нефс-и емма̄ре.

[←2]

Ислямски врагове, представящи се за мюсюлмани.

[←3]

Има̄м Рабба̄нӣ е починал през 1034 г. (м. 1624).

[←4]

Илмиха̄л е книга, която предава знания за вяра, ибадети и морал, необходими за всеки мюсюлманин.

[←5]

За момичетата това е 9-годишна, а за момчетата – 12-годишна възраст.

[←6]

Абдулхак Дехлевӣ е починал през 1642 г. в Делхи.

[←7]

Ебулхасен Али бин Исма̄ӣл Еш’арӣ е починал през 330 [941] г. в Багдат.

[←8]

Книгата “Шерх-ул-мека̄сид” е подготвена от Са’дуддӣн Тефта̄за̄нӣ, починал през 792 (1389) г. в Семерканд.

[←9]

Ахмед ибни Теймиййе е починал през 728 (1328) г. в Шам.

[←10]

Мухаммед Абдух е починал през 1323 (1905) г. в Египет.

[←11]

Книгата “Шифа̄-и шерӣф” е подготвена от Ка̄ди Ийа̄д Ма̄ликӣ, починал през 544 (1150) г. в Маракеш.

[←12]

Ебӯ Ханӣфе Ну’ма̄н бин Са̄бит е починал през 150 (767) г. в Багдад.

[←13]

Мухаммед бин Идрӣс Ша̄фи’ӣ е починал през 204 (820) г. в Египет.

[←14]

Му’а̄вийе бин Ебӯ Суфя̄н е починал през 60 (680) г. в Шам. Амр ибни Āс е починал през 43 (663) г. в Египет.

[←15]

Мухаммед Емӣн ибни Āбидӣн е починал през 1252 [1836] г. в Шам.

[←16]

Еййӯб Сабрӣ паша е починал през 1308 [1890] г.

[←17]

Джема̄леддӣн Ефга̄нӣ е починал през 1314 (1897) г.

[←18]

Мевдӯдӣ е основателят на (Джема̄’ат-ул-исля̄миййе) в Индия, починал през 1399 (1979) г.

[←19]

Сеййид Кутб е обесен през 1386 (1966) г. в Египет.

[←20]

Наука, която съобщава нещата, които трябва да се вършат и отбягват.

[←21]

Решӣд Ръза̄ е ученикът на Мухаммед Абдух, починал през 1354 (1935) г.

[←22]

Йӯсуф Небха̄нӣ е починал в Бейрут през 1350 (1932) г.

[←23]

Извличане на закони за неща, които не са ясно съобщени в Кора̄н-и керӣм и хадӣс-и шерӣфите, чрез тяхното оприличаване на ясно съобщените.

[←24]

Суйӯтӣ Абдуррахма̄н е починал в Египет през 911 (1505) г.

[←25]

Отговор на ислямски учен дали конкретно нещо съответства на религията (исляма) или не.

[←26]

Има̄м Мухаммед Газа̄лӣ (рахиме-хулла̄ху теа̄ля̄) е починал през 505 (1111) г. в град Тус.

[←27]

Яхия̄ Невевӣ (рахимехулла̄ху теа̄ля̄) е починал през 676 (1277) г. в Шам.

[←28]

Ебӯ Бекр Ахмед Ра̄зӣ е починал през 370 (980) г.

[←29]

Та̄хир Буха̄рӣ е починал през 542 (1147) г.

[←30]

“Хадӣка” е подготвена от Абдулганӣ Наблусӣ, починал през 1143 (1731) г.

[←31]

Убейдуллах-и Ахра̄р е починал през 895 (1490) г. в Семерканд.

[←32]

Суфян бин Уйейне е починал през 198 (813) г. в Мекка.

[←33]

Суфя̄н-и Севрӣ е починал през 161 (778) г. в Басра.

[←34]

Абдуллах Йа̄фи’ӣ е починал през 768 (1367) г. в Мекка.

[←35]

Абдулка̄дир Джейля̄нӣ е починал през 561 (1161) г. в Багдад.

[←36]

Книгата “Тезкира-и Куртубӣ” е подготвена от Мухаммед Куртубӣ ма̄ликӣ, който починал през 671 [1272] г. “Мухтасар-и Тезкира-и Куртубӣ” е издадена отново през 1421 [2000] от Хакӣкат Кита̄беви.

[←37]

Използване на силата в правене или неправене на нещо.

[←38]

Джеля̄люддӣн Рӯмӣ е починал през 672 [1273] г. в Коня.

[←39]

Айнщайн е еврейски физик, починал през 1375 (1955) г.

[←40]

Книгата “Шерх-и мева̄киф” е подготвена от Сеййид Шерӣф Али Джурджа̄нӣ, починал през 816 [1413] г. в Шираз.

[←41]

Ибни Сӣна̄ Хусейн е починал през 428 [1037] г.

[←42]

Мухаммед Фа̄ра̄бӣ е починал през 339 [950] г. в Шам.

[←43]

Али Ӯшӣ е починал през 575 [1180] г.